![]() | |
![]() |
![]() ![]() |
Politica de confidentialitate |
|
![]() | |
• domnisoara hus • legume • istoria unui galban • metanol • recapitulare • profitul • caract • comentariu liric • radiolocatia • praslea cel voinic si merele da aur | |
![]() |
![]() |
||||||
INCEPUTURILE LITERATURII LATINE | ||||||
![]() |
||||||
|
||||||
e3s9sb Conditiile aparitiei literaturii Literarura scrisa apare asadar tarziu la Roma, mufte secole dupa legendara ei intemeiere. Romanii au considerat pret de mai multe veacuri preocuparile literare ca otioase, contrare pragmatismului lor. Totusi ei cunosteau scrisul inca din secolul al Vll-lea i.e.n., cum vom vedea mai jos. Materialul de scris cel mai banal il reprezentau "tablitele cerate", tabulae ceratae, placi de lemn dreptunghiulare, acoperite cu un strat subtire de ceara, care era amestecata cu smoala. Se scria cu un condei ascutit, stilus *, care taia literele in stratul de ceara. Operele literare s-au scris insa pe papyrus, preparat din tesutul membranos al unei plante acvatice din Egipt. Foile de papir, numite paginae, erau facute sul si apoi desfasurate pentru a fi citite. Mai multe benzi de papir, alcatuite prin lipirea a mai multe foi, alcatuiau un "sul" uolumen, de la verbul latinesc uoluo, "a rasuci" sau "a desfasura". Mai tarziu s-a scris si pe piele de oaie, pergament. Alfabetul latin deriva din cel grecesc, la randul lui de origine feniciana. Alfabetul grec a ajuns la Roma prin intermediul etruscilor, care il luasera de la greci din Italia meridionala. Romanii nu utilizau decat majusculele si nu desparteau cuvintele intre ele. Initial litera C reda atat velara surda, cat si cea sonora, adica atat C, cat si G. La mijlocul secolului al lll-lea i.e.n., Spurius Carvilius a introdus G pentru redarea velarei sonore. Dar la numele proprii a continuat uneori sa fie utilizat C, pentru aceasta velara sonora, incat cateodata s-au scris Caius si Cnaeus pentru prenume care erau de fapt Gaius si Gnaeus 1. Primul text latin scris apare pe ofibuia din Praeneste si dateaza din secolul al Vll-lea i.e.n. Acest enunt comporta doar patru cuvinte in latina arhaica. Dispunem si de o inscriptie din forul roman, care dateaza din secolele Vl-V i.e.n. Poezia nescrisa, orala era insa destul de veche. Termenul care desemneaza notiunea de Literatura orala Oralitatea reprezinta un capitol foarte important pentru istoria fiecarei culturi 2. Din pacate, noi nu avem cum sa cunoastem decat foarte vag oralitatea literara latina, caci nu dispunem in legatura cu ea decat de scurte aluzii, consemnate de textele literare culte si de inscriptii. De fapt, literatura orala s-a dezvoltat la Roma nu numai inaintea celei culte, scrise, ci in paralela cu aceasta, in tot cursul antichitatii. Chiar izvoarele literare mentioneaza productii orale, mai cu seama epigrame persiflante, care circulau din gura in gura ori erau scrijelate pe zidurile oraselor romane. Problema folclorului roman a inceput sa fie discutata stiintific incepand cu Niebuhr (1746-l831), care insa a exagerat, postuland existenta unei epopei orale de mari proportii. De fapt, se pare ca romanii n-au faurit niciodata o mitologie fictionala, ci numai o mitologie istorica, asa cum am aratat mai sus, o adevarata mitistorie. Ceea ce nu inseamna ca mitul, conceput ca realitate primordiala, realitate redata in limbajul simbolurilor si nu al semnelor, n-a fost utilizat de literatura latina. Pe de arta parte, in legatura cu diferite aspecte ale vietii romane, se alcatuiau felurite cantece. De asemenea au emers repede reprezentatii scenice, investite cu un caracter magic, pentru a capta bunavointa divinitatilor. Concomitent s-au dezvoltat cantecele de leagan (Schol. ad Pers., 3,16) sau ale marinarilor, cantece, carmina, didactice, pline de sentente si de proverbe (MA-CROB., Saturn., 5, 20,18), descantece sau incantatii, incantaiiones. Deosebit de semnificativa a fost evolutia cantecelor de ospat, carmina co-nuiualia. De ce? Deoarece, cu prilejul banchetelor romane, comesenii sau niste "copii", pueri, insotiti de cantareti din flaut, celebrau gloria unor barbati vestiti. LITERATURA ORALA Cicero regreta disparitia obiceiului de a canta aceste cantece (Tuse. disput, 4,2, 3 si Brut. 19, 75; VAL. MAX., 2, 9,10). intre altii, aceste cantece de ospat elogiau pe Romulus si Remus, pe Servius Tullius, Horatii si Curiatii. in fond, "cantecele de ospat", aceste poeme eroice, cu vocatie biografica, au generat in parte mitistoria si legendele sublime, mai ales vulgata referitoare la inceputurile Romei. Ele glorificau vitejia si virtutea, uirtus, dar foloseau elemente aflate sub incidenta rationalului. Erau celebrate fapte eroice si pilduitoare, insa accesibile oricui si straine de zonele fantasticului. Dintr-o categorie similara de manifestari literare faceau parte si "cantecele de jale", nenii sau neniae, bocetele "cantate" la inmormantari. Ele nu comportau atat jale intrinseca ori mai bine spus nu incorporau doar bocetul pur. Dar atunci in ce rezida esentialul unei nenia? Tocmai in glorificarea raposatului. Initial neniile erau •cantate" de rude, pentru ca, mai tarziu, ele sa devina "apanajul" unor persoane specializate, praefieae. Cuvantul praefica este de altfel de origine etrusca. in secolul al ll-leai.e.n., neniile vor genera epitafe mortuare. in aceeasi categorie de productii literare "populare" se integrau si elogiile defunctiilor de seama, rostite cu prilejul funeralilor (CIC, Brut, 16, 62; LIV., 8, 40). Erau proslavite in proza si in termeni, care prefigurau biografiile exaltante, calitatile defunctului si era glorificata familia lui. Manifestari orale persiflante Totusi in ce directie par sa se fi orientat prin excelenta literatura orala, creatiile de factura folclorica ale romanilor? Raspunsul pare lesne de formulat. Chiar primii romani manifestau inclinatii clare spre comicul satiric, spre umorul coroziv, spre sarcasm. Cum am semnalat, intr-un capitol precedent, in mentalitatea de sorginte italica a romanilor se integra, cu un statut important, "sarea italica", sal italicum ori italicus sau "otetul italic", italum acetum (HOR., Sat, 1, 7, v. 32). Numeroase alte cuvinte latinesti ilustreaza aceasta propensiune spre verva comica populara, corelata pragmatismului roman si expresionismului popular italic, chiar ritualis-mului. Satura Satura a constituit, la origine, o reprezentatie scenica mai complexa. Originea termenului de satura este obscura. in antichitate, s-au furnizat mai multe explicatii dintre care retinem doar pe cea care ni se pare cea mai verosimila. Ne referim la ipoteza care statua o relatie intre aceasta specie literara si satura lanx, farfurie plina cu diferite prinoase oferite zeilor, adica salata "a la russe" sau chiar ghiveci. Dar termenul era, poate, de origine etrusca si provenea din teatrul muzical-core-grafic etrusc 4. Romanii erau de fapt foarte mandri de originalitatea lor in privinta saturei si afirmau ca aceasta specie literara a fost creata de ei. Quintilian declara pe un ton emfatic: "intr-adevar satura este in intregime a noastra", satura quidem tota nostra est (Inst. Or., 10, 1, 93). in realitate, satura initiala se prezenta ca un potpuriu amuzant, cu diverse "ingrediente", avand un continut variat, abundent in numeroase teme care erau realizate intr-o compozitie laxa, voit descusuta. Stilul era de asemenea variat, iar ritmurile muzicale erau felurite: partile cantate alternau cu cele vorbite. Satura comporta un teatru total", unde declamatia se amalgama cu expresia corporala, cu dansul, partea vorbita prelungind pe cea cantata. In ultima SATURA instanta erau puse la contributie pantomima, dialogul, jocul de scena, muzica si dansul. Se realiza astfel o piesa de teatru-balet, cu acompaniament muzical, Satura avea si un caracter festiv, spre care tind astazi anumite spectacole ultramoderne. Comicul, deriziunea, ocupau un loc important in alcatuirea saturei, dar nu unic, nu exclusiv. Satura, aceasta manifestare de literatura orala, a evoluat spre o specie literara culta, separata si independenta de genul dramatic. Un timp, satura a mai fost folosita ca o mica reprezentatie scenica, care era plasata dupa desfasurarea unei comedii culte. Ulterior s-a renuntat la acest obicei si atellana a inlocuit satura la sfarsitul marilor spectacole dramatice 5. Satura dramatica s-a nutrit asadar din mentalitatea romana si din expresionismul popular italic. Evolutia spectacolelor comice in legatura cu satura ca productie dramatica orala s-a pus problema originii si inceputurilor teatrului comic roman. Titus Livius, cand s-a referit la anul 364 i.e.n., ne-a oferit un destul de lung text, care comporta etapele formarii acestui teatru (7, 2). El reliefeaza ca romanii aveau nevoie de teatrul comic, ca exista la Roma un orizont de asteptare al acestuia. Evolutia inceputurilor ar fi prezentat, dupa marele istoric roman, patru etape. intr-o prima etapa ar fi existat numai reprezentatii pur coregrafice, "jocuri de scena", ludiscaenici, spectacole de balet, importate din Etruria, in secolul al IV-lea i.e.n., inainte de 320 i.e.n. Muzica si dansul interferau, ca ofranda adusa zeilor, investita cu manifesta finalitate magica. Ritualismul roman, ca si expresionismul popular italic apar pregnant in aceste prime reprezentatii scenice. intr-o a doua etapa s-a renuntat la baletul mut. Spectacolul a continuat sa se bazeze mai ales pe dans, dar s-a adaugat si cuvantul. Tinerii romani recurgeau la unele improvizatii verbale, in care predominau contestatia si deriziunea. Textul nu era alcatuit in prealabil, implica spontaneitate creatoare, ca in "commedia dell'arte". Este limpede ca aceasta etapa comporta nivelul versurilor fescennine. intr-o a treia etapa, actorii nu mai sunt amatori. ii inlocuiesc profesionisti, care interpreteaza "reviste" jucate, unde se intersectau muzica, dansul, pantomima si un text alcatuit anterior si invatat in prealabil de catre actori. Reprezentatia se desfasura asadar la nivelul saturei. in sfarsit, intr-o ultima etapa, saturei i se substituie o "piesa", fabula scaenica, care contine o intriga, o "istorie" cu personaje. Nu este insa abandonata muzica, intrucat unele parti din spectacol sunt cantate de un "cantaret", cantor, care interpreta cupletele, in vreme ce actorii, ca in "playback", mimau in tacere gesturile adecvate. Analogia cu teatrul chinez, cu cel japonez si chiar cu opereta europeana se impune cu evidenta. Desigur ca in aceasta etapa se ajunsese la nivelul comediei culte 6. Dar in paralel cu aparitia comediei culte s-au dezvoltat ca specii de folclor viu, 'dinamic, atellana si mimul, de altfel importate din sud. De fapt, in intreaga Italie, fiintau diverse forme de farsa populara savuroasa. Din teatrul oral osc sau campanian s-a nascut atellana. Denumirea acestei farse populare provenea de la Atella, asezare campaniana din regiunea actualului oras Napoli. Se mentioneaza ca data a primei reprezentatii cunoscute a unei atellane la Roma anul 211 i.e.n. insa este foarte probabil ca atellana ajunsese in Latiu inainte de aceasta data. Pe de alta parte, atellana va avea intotdeauna succes la Roma. Publicul roman o aprecia pe vremea lui Cicero si chiar in secolul al ll-lea e.n. imparatul Hadrian urmarea cu vadita placere reprezentarea unor atellane (HIST° AUG., Hadr., 26, 4). De fapt, in secolul I i.e.n., atellana s-a transformat intr-o specie a literaturii culte. La origine, ea echivala cu o farsa orala in versuri, care punea in miscare niste personaje ori mai degraba "roluri" cu masca fixa, "roluri" bine determinate, conservate indiferent de subiect, ca in teatrul de marioneta sau in "commedia dell'arte": pappus, batranul vanitos, mistificat de toti, din care partial descinde tatal adesea inselat din comedia culta; maccus, prostanacul desfranat, arhetip al militarului fanfaron; dossenus, flecarul lacom si vanitos, cateodata ajuns chiar medic sarlatan, stramos al parazitului din comediile "literare", insa si al sclavalui plautin; bucco, gurmandul gras, ingamfat si vorbaret, de asemenea prefigurare a sclavului comediei culte 7. Titlurile atellane-lor traduc feluritele tribulatii intampinate de aceste "roluri": bucco vandut, bucco adoptat, pappus logodit etc. Maccus putea deveni carciumar, soldat, mijlocitor etc, bucco chiar gladiator, pappus plugar, logodnic, candidat la o demnitate politica si infrant in alegeri. Nu erau necesari numerosi actori, pentru ca acelasi ins putea purta succesiv mai multe masti. Pe scena se aflau cam intre unul si trei "roluri" in acelasi timp. Initial, jucau cu masca in atellane si amatori, cetateni rdmani, carora le era interzisa participarea pe scena la reprezentarea comediilor culte. Ulterior, in atellana culta, "rolurile" au fost interpretate de actori profesionisti. Tematica atellanelor se prezenta ca foarte italica. Actiunea se desfasura in lumea celor modesti - tarani, meseriasi, prostituate, sclavi -, totdeauna in afara Romei si niciodata in Capitala. Se pare ca atellana putea parodia si tragedii, in vreme ce nu lipseau din tesatura ei aluziile politice 8. MIMUL Mimul Foarte relevanta pentru dezvoltarea literaturii orale - dar si cu reverberatii in sfera mai multor specii de literatura culta - a fost contributia mimului, reprezentare dramatica foarte complexa, care nu se reducea doar la dimensiunile comice. Termenul de mimus este de origine greaca, intrucat provenea de la cuvantul elenic mlmos, legat de verbul mimelsthai, "a imita". Mimii au fost importati la Roma la sfarsitul secolului al lll-lea i.e.n., pentru a fi pusi in scena mai ales cu prilejul sarbatorilor date in cinstea zeitei Flora, care se desfasurau la sfarsitul lunii aprilie si se numeau Floralia. in secolul al IV-lea e.n., gramaticul Diomedes va transforma mimus intr-un cuvant mai latinesc si va incerca sa-l inlocuiasca prin planipedia sau planipes, teatru cu picioare plate, deoarece actorii mimilor purtau incaltaminte normala, de oras si nu incaltari speciale, cu tocuri, folosite in celelalte specii dramatice. Spre deosebire de atellana, farsa in versuri, cum am aratat, textul mimului era initial alcatuit in proza. Se urmarea asadar sa se suprime stilizarea vietii, incat mimul era conceput ca o mlmesis absoluta, altfel decat la Aristotel, unde aceasta notiune nu ilustra o copie autentica a realitatii. S-a aratat ca raportul dintre mim si comedie culta poate fi comparat cu relatia dintre fotografie si pictura. Totusi, intocmai ca fotografia artistica, mimul nu constituia un decalc din realitate. El comporta un spectacol truculent, adesea caricatural, mai pitoresc decat peripetiile vietii reale. in profida intentiilor aflate la baza mimului, intriga acestuia n-a copiat si n-a putut niciodata sa copieze foarte fidel viata reala. Dar mimul raspundea cu stralucire propensiunii literaturii arhaice romane spre expresionism. Mimul era mai licentios decat atellana, iar punerea in scena se invedera a fi naturalista. Pe scena se putea savarsi chiar actul sexual si de asemenea uciderea unui personaj, caci actorul respectiv era substituit de un sclav ori de un condamnat la moarte. Mimul corespundea intrucatva filmelor contemporane de aventuri sau cu subiect erotic. Nu numai ca mimul a nutrit, ca si atellana, comedia culta, dar si dupa eclipsarea acesteia s-a bucurat de un ramarcabil succes de public . Din ce elemente se compunea un mim? Fireste, a rezultat de mai sus ca mimul nu se baza exclusiv pe gestica, pe mimare cu ajutorul corpului, desi aceasta din urma pare sa fi fost mai importanta decat textul. in ultima analiza, intriga unui mim se asemana cu cea a unor novele - am putea sa le numim chiar nuvele - din epoca imperiala; dat fiind ca mimul opera adesea cu "triunghiul* conjugal si revela cum sotia si amantul ei se intelegeau pentru a mistifica sotul naiv. Adica intocmai ca intr-o nuvela a lui Apuleius *. Se intampla ca sotul sa surprinda in casa sa amantul, care se ascundea intr-un cufar sau sarea pe fereastra. Dimpotriva, in comedia culta sotiile ramaneau intotdeauna fidele angajamentului conjugal. Locui in care se desfasura intriga se situa in afara Romei. Ca si in atellane, in textura mimilor, nu lipseau aluziile politice. Actiunea mimilor se desfasura indeobste foarte rapid, similara comediilor "motorii" plautine si nu celor statice, preferate de Terentiu. De aceea se acumulau palmele si bataile. Totodata, mimul parodia si mitologia, pentru ca zeul egiptean Anubis aparea in postura de adulter, iar zeita Diana era batuta cu biciul pentru ca se deghizase in barbat. Reprezentatii expresioniste, profund adecvate comicului gros al romanilor, mimii nu aveau de ce sa ezite in fata violentei. Am si mentionat mai sus alte exemple concludente. Totusi, se pare ca mimul putea sa se diferentieze de vocatia comica, sa abordeze cu gratie si la modul serios o tematica mitologica, incat anticii n-au putut sa-l clasifice nici in randul speciilor dramatice comice si nici printre variantele tragediei El voia, in ultima instanta, sa imite fiintele umane si atitudinile lor, chiar miscarile omenesti10 Mimul va deveni insa, spre sfarsitul Republicii, specie literara in versuri, care va substitui proza - si va fi ilustrat de mimografi de talent: Decimus Laberius, Publilius Syrus si Lucius Valerius. |
||||||
![]() |
||||||
![]() |
||||||
|
||||||
|
||||||
Copyright© 2005 - 2024 | Trimite document | Harta site | Adauga in favorite |
![]() |
|