![]() | |
![]() |
![]() ![]() |
Politica de confidentialitate |
|
![]() | |
• domnisoara hus • legume • istoria unui galban • metanol • recapitulare • profitul • caract • comentariu liric • radiolocatia • praslea cel voinic si merele da aur | |
![]() |
![]() |
||||||
ABORDAREA PROBLEMELOR MINORITATILOR NATIONALE IN TARILE UNIUNII EUROPENE (anexe ale unor studii de caz) - Minoritati nationale in Olanda | ||||||
![]() |
||||||
|
||||||
Olanda este o democratie parlamentara si o monarhie constitutionala. Populatia Olandei este de 15 milioane de cetateni. Limba oficiala este olandeza. Religia: catolica (o treime), biserici protestante (o treime), altele sau fara afilieri religioase (o treime). Minoritati: frizii, "noi minoritati" formate din surinamezi, antilezi, indonezieni (inclusiv molukani), marocani, turci, greci, spanioli, portughezi, iugoslavi). Populatia Olandei este formata dintr-o multime de grupuri minoritare. In comparatie cu alte societati pluraliste, este de remarcat faptul ca aceste minoritati nu sint de origine etnica sau nationala, cu singura exceptie a frizilor din nord. Legitimitatea autoritatilor centrale nu a fost pusa niciodata sub semnul intrebarii de diferitele grupuri etnice, religioase, regionale sau culturale ale tarii. Fundalul istoric. La origine, minoritatile s-au bazat pe denominatiile religioase.
O latura etnica a patruns in societatea olandeza destul de recent odata
cu sosirea muncitorilor straini din fostele colonii olandeze, descrisi adesea
prin termenul de "minoritati noi". Acestia din urma au venit in
Olanda in cursul ultimilor 20 de ani in cautare de munca, la inceput
cu intentia de a ramine doar pentru o perioada scurta. Primul astfel de
grup apartinind minoritatilor noi a venit din bazinul mediteranean (in
principal din Spania, Portugalia, Turcia si Maroc) si nu avea cetatenia olandeza.
Al doilea val a s-a lansat in jurul anilor 70 din fostele colonii olandeze
din America Latina si Centrala (din Surinam si din India Olandeza de Vest);
acestea aveau cetatenie olandeza. Impreuna, membrii grupurilor apartinind
"noilor minoritati" (NM) formeaza astazi peste 6,5 procente din populatia
Olandei. "Vechile minoritati" pot fi impartite, in mare,
in catolici (38 procente), localizati in principal in provinciile
din sudul Olandei si protestanti (31 procente), impartiti in membrii
bisericilor calviniste si alte confesiuni protestante mai liberale. Desi distinctiile
de acest fel provin din apartenenta la diferite grupuri religioase, implicatiile
acestei apartenente s-au extins mult dincolo de problemele legate de biserica
si au jucat un rol important in politica si in societatea olandeza
in general. Drept rezultat al coexistentei pasnice a grupurilor minoritare,
Olanda a dobindit reputatia de a fi o societate relativ toleranta. Din
cauza acestei traditii, alte grupuri, cum ar fi hughenotii si evreii, au ales
la rindul lor sa se stabileasca aici. Dupa o anumita perioada, libertatea
religioasa si drepturile egale le- au fost acordate si acestora. a fost aceasta
reputatie de toleranta o expresie a solidaritatii cu alte minoritati, sau a
fost doar reflectarea unei atitudini de indiferenta? Nu trebuie uitat ca doar
aproape 20 de procente din populatia evreiasca din Olanda antebelica a supravietuit
celui de-al Doilea Razboi Mondial. In nici o alta tara occidentala ocupata
de germani pierderile de vieti in rindurile evreilor nu au fost
atit de mari precum cele din Olanda. Astfel, exista o indoiala asupra
masurii in care coexistenta pasnica din societatile pluraliste rezista
la testul situatiilor limita atunci cind o societate este ocupata sau
amenintata. i4z18zt Dupa al Doilea Razboi Mondial socialistii nu au urmarit formarea propriului
lor "pilon", ci au sperat sa realizeze o bresa prin atragerea membrilor
diferitelor denominatii religioase. Totusi, in mare masura aceste eforturi
au esuat din cauza faptului ca gruparile confesionale traditionale au opus o
rezistenta incapatinata; de pilda, in 1954 episcopii catolici
au ordonat membrilor bisericii catolice sa asculte postul de radio VARA sau
sa citeasca ziarul socialist. In consecinta, solidaritatea din interiorul
"pilonilor" a ramas puternica, iar contactele intre diferitele
grupuri au fost minime - in mod sigur la nivelul membrilor obisnuiti,
desi in rindul elitei existau mai multe contacte intre membrii
diferitilor "piloni". Existau, de exemplu, un anumit numar de organizatii
"umbrela" (de pilda, in domeniul economic) in care erau
reprezentati toti "pilonii". Acestea au jucat un important rol consultativ
pentru guvern, iar astfel de structuri erau necesare pentru a contracara tendintele
centrifuge ale Frizii. Frizii sint singura minoritate lingvistica indigena din Olanda.
Ei se afla in principal in provincia Friesland din nord-vestul Olandei,
care cuprinde si citeva insule. Din cei 550.000 de locuitori, aproape
400 000 sunt frizi si exista probabil alti aproape 300 000 care locuiesc in
afara provinciei. Multi locuitori ai oraselor vorbesc Noile minoritati. In martie 1991, existau in Olanda 703.597 de straini inregistrati (4,68 procente din totalul populatiei). Cea mai importanta crestere a numarului lor a avut loc dupa 1960; aceasta evolutie a fost rezultatul sosirii muncitorilor straini - in special turci si marocani - impreuna cu familiile lor. Imigrarea muncitorilor straini a incetat acum, dar apartinatorii celor aflati deja in tara au inca permisiunea de a se multa in Olanda. Intr-adevar, in conditiile declinului economic actual, stabilirea in Olanda este permisa numai in scopul reunificarii familiilor. Rata medie a fertilitatii femeilor non-olandeze este de peste doua ori mai
mare decit cea a femeilor olandeze: o medie de 5,1 copii pentru marocani,
3,2 pentru turci si 1,5 pentru olandezi. Mai mult, drept rezultat al structurii
de virsta relativ tinara a grupului, rata mortalitatii rezidentilor
de alta nationalitate este uneori de trei ori mai mica decit cea a olandezilor.
La inceputul lui 1984, aproape 60 procente dintre straini traiau in
Olanda de mai mult de cinci ani. Acesti rezidenti de alta nationalitate au avut
pentru prima oara dreptul sa participe la alegerile municipale in 1986,
atit ca alegatori, cit si in postura de candidati. Spre deosebire
de acest grup, aproximativ 280.000 de persoane din Surinam si din alti caraibieni
(1,86 procente din populatie) locuiesc in Olanda, ridicind astfel
procentul NM la 6, 54 procente. Aina la obtinerea independentei de catre
Surinam in 1975, surinamezii erau cetateni olandezi si puteau sa se deplaseze
liberi dintr-o regiune in cealalta. Acei surinamezi care locuiau in
Olanda in momentul obtinerii independentei au ramas cetateni olandezi.In
practica aceasta distinctie nu a fost atit de rigida precum pare, iar
cetatenii surinamezi au putut in continuare sa intre in Olanda,
desi cu unele restrictii, in timp ce reunificarea familiei si stramutarea
sunt relativ usoare. Cind au sosit primii muncitori straini, se credea ca ei vor ramine pe o perioada scurta. Cu toate acestea, la inceputul anilor 80, a devenit clar ca nu acesta era cazul. Natura permanenta a stabilirii acestora a transformat Olanda intr-o societate multiculturala. Drept raspuns, guvernul Olandei a stabilit urmatoarea politica: scopul oficial este de a-i integra pe straini in societatea olandeza simultan cu asigurarea posibilitatii de a-si pastra identitatea. In acelasi timp a fost recunoscut faptul ca asemanarile dintre grupurile minoritare erau mai mari decit diferentele dintre ele. Aceste asemanari au fost identificate ca fiind de structura, fiind cauzate de pozitia lor in societatea olandeza. Nivelul lor educational este scazut, asigurarea cu locuinte este precara, iar arata somajului in rindul lor este cel putin de doua ori mai mare decit cea a altor locuitori ai Olandei. La mijlocul anului 1987, rata somajului pentru diferitele grupuri era urmatoarea:
olandezi 13 procente; surinamezi 27 procente; antilezi 23 procente; turci In ciuda obiectivului declarat al politicii de ajutorare a minoritatilor, realitatea este ca pozitia lor se inrautateste, dupa cum demonstreaza rata somajului in Amsterdam, unde este evident ca minoritarii de virste cuprins eintre 18 si 64 de ani sint afectati de somaj mult mai puternic decit olandezii. Reorganizarea industriei olandeze in anii 80 a cauzat in principal pierderea slujbelor celor care aveau un nivel educational scazut. Aproximativ 75 procente dintre membrii NM au absolvit numai scoala primara, in timp ce acest lucru este adevarat pentru numai 14 procente din populatia olandeza de sex masculin. Exista o nevoie urgenta pentru un efort de mobilizare in vederea scolarizarii si calificarii pentru a depasi problemele alarmante ale NM. Citeva concluzii. Cercetari cuprinzatoare au aratat ca discriminare rasiala sistematica nu exista si nu a existat niciodata in Olanda, desi a fost identificata o crestere a numarului de incidente rasiale. Nu mai putin, insa, exista un larg consens in societatea olandeza asupra faptului ca discriminarea este cu totul inacceptabila. O explicatie posibila a acestui consens poate fi cultura politica a societatii olandeze. Din cauza vechii despartiri in "piloni", in care suveranitatea interna a fiecarei parti a societatii era acceptata ("stapini in propria casa"), NM nu le-a fost impusa cu forta asimilarea. Nu a fost socotit ca ele sa-si abandoneze identitatea pentru a se integra in societatea olandeza, o societate in care sentimentele nationale puternice au fost absente. b) Minoritatea nationala din Val d’Aosta (Italia)55 Un sir de piscuri montane -; printre cele mai inalte din Alpi -; formate prin miscari orogenetice pe verticala, o vale centrala aproape plata si in jurul ei alte vai: aceasta este Val d’Aosta, o regiune intramontana alpina in nord-vestul Italiei, la granita cu Franta si Elvetia. In chiar inima vaii, se afla Aosta, cel mai mare oras si capitala a regiunii. Vreo 41 de comune, destul de inegal populate, sint risipite in munti. In 1860, Val d’Aosta s-a separat de Savoia, care a fost anexata Frantei, si si-a pierdut o parte din mostenirea culturala si etnica. In anul urmator, cind a fost proclamat regatul Italiei, valea a devenit un simplu district al provinciei Torino. Diferenta dintre autonomia cu care aceasta provincie era obisnuita in trecut si centralismul italian a devenit foarte evidenta. Locuitorii Vaii au reactionat imediat la incercarile de centralizare a puterii in miinile statului italian; au luat fiinta numeroase asociatii (cum ar fi Liga Val d’Aostei pentru protejarea limbii franceze, fondata in anul 1909). In anul 1922, 8 mii de familii au semnat un document prin care cereau protejarea limbii franceze, dar represiunea fascista a incercat eradicarea aspiratiilor legitime de autonomie ale locuitorilor regiunii. In 1925, o miscare pentru actiune regionala, “Tinara Val d’Aosta”, s-a ridicat in apararea valorilor morale, sociale si economice ale populatiei din zona si si-a exprimat sprijinul pentru ideea esentiala potrivit careia libertatea lingvistica nu poate exista decit in conditiile unei libertati politice si administrative. Autonomia. Imediat dupa prabusirea fascismului, in 1943, ca urmare a
activitatii sustinute a celor care credeau cu tarie in recistigarea
libertatilor pentru oamenii din Val d’Aosta, ca urmare a luptei pentru
libertate si drepturile geografice, economice si lingvistice, care fusesera
anterior recunoscute de statul italian, s-a redactat un Statut Special definitiv,
la 26 februarie 1948. Acesta a fost adoptat de catre Adunarea Constituanta a
Republicii Italiene, conform Constitutiei Republicii, articolul 6, care stipuleaza:
”Republica protejeaza minoritatile lingvistice prin dispozitii speciale”.
Prin urmare, Val d’Aosta se bucura simultan atit de autonomie legislativa,
cit si de integrare, determinata, de la caz la caz, pe baza legilor statului.
In unele domenii, puterea legislativa are intiietate in
fata competentei regionale. Un comitet coordonator exercita controlul statului
asupra activitatii din regiune. Este necesar acordul statului pentru unele dispozitii
privind existenta legilor administrative Organele guvernamentale ale regiunii. Consiliul Vaii, constituit din 35 de
consilieri alesi prin sufragiu universal, detine puterea legislativa. Presedintele
Guvernului Regional care este ales de catre Consiliu, are, de asemenea, toate
prerogativele unui prefect. Guvernul Regional, format din 8 asesori numiti de
Presedinte si aprobati de Consiliul Vaii, detine puterea executiva, alaturi
de Presedinte. Pax Lingvis, un proiect european. Ca urmare a unei bogate si complexe experiente
a educatiei bilingve si multilingve, comunitatea Val d’Aosta simte o nevoie
mare sa-si compare experienta educationala cu rezultatele obtinute in
acelasi domeniu de catre alte comunitati si tari bilingve si multilingve din
Europa. In acest scop, in aprilie 1993, la cererea asociatiei internationale
“Le Monde Bilingue”, Consiliul Regional al Val d’Aostei a
adoptat o lege regionala privind demararea unui program purtind titlul
semnificativ “Pax Lingvis”. Acesta este deschis colaborarii tuturor
europenilor (institutii de cercetare nationale, regionale sau locale, politice
si administrative, politicieni, oameni de stiinta, profesori etc.) interesati
de problemele educatiei multilingve. Scopul programului este acela de a promova
schimbul de experienta, de a defini si implementa proiecte de cercetare si studii,
precum si de a dezvolta o strinsa colaborare, necesara in raspindirea
si implementarea multilingvismului. Toate acestea fac parte dintr-o strategie
concreta de educatie, de intelegere, cooperare si solidaritate intre
popoare si indivizi. Dialectul germanic. In valea de jos, la poalele Muntelui Rosa, trei comune din valea Lys formeaza o insula germanica, in care se vorbeste dialectul “walser”, o minoritate lingvistica in sinul unei alte minoritati. Este vorba de citeva comune locuite de o colonie de etnie si limba germana, ce numara aproximativ 1000 de persoane. Originea acestei colonii dateaza din sec. XVIII-lea, cind unii dintre acesti colonisti au traversat regiunea muntoasa inalta Valais si au ciborit coasta italiana a Muntelui Rosa pina in Val d’Aosta, in timp ce altii s-au dispersat in Alpii vestici ;I Centrali, de la Monte Rosa la Triol. Cauzele venirii lor in valea Gressoney nu sint prea clare. Ajunsi in aceasta regiune, au gasit probabil nelocuite vaile respective si s- au stabilit pur si simplu aici. In orice caz, in valea Ayas, singurele urme germanice se regasesc in denumirea unor localitati, in timp ce in valea Lys influenta germanica este vie si pregnanta. Idiomul alemanic, sau “Tisch”, este folosit de grupul “Walserisch” originar din Valais si este diferit de la un sat la altul. El a reusit sa-si pastreze traditiile si folclorul, precum si influentele din arhitectura germana, datorita Elvetiei si Tirolului. Limba franceza: perspectiva istorica. Incepind cu perioada galo-romana,
locuitorii regiunii au vorbit limba latina vulgara, din care a derivat limba
romanica. In sec. al VI-lea, Val d’Aosta a fost inclusa in
regatul Franc al Burgundiei, fapt care a sporit influenta lingvistica a variantei
nordice a vechii limbi galice. In sec. al IX-lea, franco-provensala, un
amestec de franceza veche si provensala, s-a afirmat, si apoi a ajuns in
contact cu dialectul “oil” care s-a raspindit in paralel
cu cresterea expansiunii dinastiei capetiene, in sec. XII. Franciana a
devenit dominanta si, intinzindu-se peste Alpi, a pastruns in
statul Savoia si, in consecinta, si in regiunea vasala, Val d’Aosta.
Actele oficiale erau intotdeauna redactate in latina, pe cind
franceza se raspindea in rindul nobililor si trubadurilor.
Un rol deosebit in promovarea limbii franceze l-au avut clericii, in
vreme ce populatia vorbea in dialect. In sec. XIV, locuitorii Val
d’Aostei au inceput sa invete imnuri religioase in limba
franceza, pe care le alternau cu cintece traditionale in latina. In anul 1561, oficialitatile
franceze au inlocuit latina din toate actele publice (prin Edictul lui
Emmanuel-Philibert, duce de Savoia, care urma Ordonantei instituite de Francisc
I., din 1539). Bilingvismul franceza-dialect franco-provensal a dainuit in
Val d’Aosta pina in sec XIX. Odata cu unificarea italiana
din 1861, incercarile de “italienizare” au fost legate de
pretentiile lingvistice care aveau sa se transforme in pretentii politice
si administrative dupa Primul Razboi Mondial. Locuitorii au acceptat impunerea
limbii italiene, dar au cerut protejarea traditiilor lor si dreptul de folosire
a limbii materne -; franceza. In 1897, limba franceza a disparut
din tribunale, si, dupa numeroase schimbari succesive, restrictii si interdictii,
ea aproape ca a disparut si din invatamint. Momentul de cotitura
a survenit in 1884, odata cu crearea primei scoli bilingve. Acest pas
s-a bazat pe decizia prefectului, care a hotarit ca planificarile scolilor
primare ar trebui impartite in doua parti egale, destinate atit
studiului in limba franceza, cit si celui in limba italiana.
Regimul fascist a interzis folosirea limbii franceze, la inceputul sec.
XX, si a incercat sa promoveze imigrarea in vale a vorbitorilor
de limba italiana, precum si emigrarea vorbitorilor de franceza in afara
Val d’Aostei. Centralizarea politica si administrativa a condus la o incercare
de asimilare a minoritatilor lingvistice, in diverse domenii: toponimiile
franceze, limba autoritatii ecleziastice, toate nivelele de invatamint,
ziare, reviste si epitafuri pe monumentele funerare. Oricum, in ciuda
acestor lupte, a italienizarii fortate, a conflictelor culturale si sociale
si a tot felul de alte atacuri, folosirea limbii franceze a continuat in
toate domeniile: scoli, biserici, in viata publica, in cea citidiana.
Limba franceza s-a raspindit in teritoriu; aproape toata lumea,
cu exceptia citorva emigranti, cunoaste si vorbeste fluent franceza. Aproape
toti locuitorii Val d’Aostei considera folosirea limbii franceze ca fiind
o mostenire de traditie si istorie si o situatie extrem de norocoasa, intrucit
aceasta permite nu doar un contact usor cu vechile neamuri -; francezii
si elvetienii -; dar ea va constitui si un important atu pentru a se putea
trai in Europa, in viitor, ca si pentru promovarea integrarii cetatenilor
“non-EU”, vorbitori de limba franceza. Trebuie mentionat, de asemenea,
faptul ca Regiunea Autonoma este sensibila la nevoia de deschidere a Vaii catre
relatiile internationale, motiv pentru care aceasta participa la initiative
precum Folosirea limbii italiene. Limba italiana a fost vorbita de toti locuitorii din Val d’Aosta timp de 60 de ani, ca urmare a industrializarii regiunii, a imigrarii masive a muncitorilor si a aducerii de oficiali ai statului din regiunile unde se vorbea italiana. Un alt factor de raspindire a limbii italiene este cresterea numarului de casatorii mixte. In aceasta situatie, membrul italian al familiei isi pastreaza deseori limba materna, dar ii este simplu sa invete franco-provensala si franceza vorbita de partenerul de viata. Daca familia contine si vorbitori virstnici de franceza, acest fapt promoveaza bilingvismul, si citeodata, chiar trilingvismul la copii. Preotii oficiaza in mod curent serviciul divin in biserici atit in italiana, cit si in franceza, mai ales in unele sate, pe cind cea mai mare parte a imnurilor se cinta in franceza. Locuitorii din Gressoney, cu vechi traditii catolice, inca de la stabilirea lor in Val d’Aosta, dinainte de Reforma, asista intotdeauna la messa in limba germana, conform traditiei din Vale, care a dainuit pina la inceputul sec. XX. b) Modelul catalan Regionalismul catalan si-a facut aparitia la sfirsitul secolului trecut, generat fiind pe de o parte de procesul inegal de modernizare a Spaniei, de neincrederea si de politica falimentara a guvernelor de la Madrid, iar pe de alta parte, de curentele nationaliste si romantice ale epocii. Cele mai semnificative elemente ale identitatii nationale catalane sint limba catalana si constientizarea faptului ca regiunea constituie cea mai dezvoltata si mai europeana parte a Spaniei. Limba catalana apartine, asemeni romanei, familiei de limbi romanice. Spre deosebire de alte limbi minoritare, catalana este limba unei foarte bogate literaturi scrise. Faptul ca ea este vorbita de elitele regiunii ii confera catalanei si prestigiu social. Obiectivul regionalistilor era obtinerea autoguvernarii, precum si a unui cuvint de spus in guvernul central in vederea modernizarii restului Spaniei. La Madrid insa aceste revendicari erau interpretate ca o intentie fie de secesiune, fie de cistigare a dominatiei asupra intregii Spanii. in realitate, separatismul era sustinut numai de grupuri marginale, intrucit dependenta de piata spaniola a moderat constant revendicarile nationaliste. Aspiratiile regionaliste au fost realizate in 1931, cind Republica Spaniola a acordat Cataloniei o larga autonomie regionala. Toate acestea au fost insa pierdute dupa victoria generalului Franco in razboiul civil din 1936-1939.in timpul regimului franchist (1939-75), Catalonia a fost supusa unei opresiuni Pe de alta parte, autonomia a putut fi consolidata mai ales in urma politicii de integrare adoptate de fortele politice catalane cu privire la problema cruciala, a imigratiei. Prin conceperea unei definitii mai largi a natiunii catalane, Catalonia a putut dezamorsa amenintarea pe care prezenta masiva a imigrantilor o reprezenta la adresa coeziunii sale interne. Potrivit acestei noi definitii, pe criterii non-etnice, este catalan oricine traieste si munceste in Catalonia. Modelul lingvistic catalan urmeaza liniile directoare ale Constitutiei Spaniei
din 1978 cu privire la diferitele limbi vorbite in Spania: spaniola, catalana,
eureska • limba oficiala a statului este limba spaniola; • toti cetatenii spanioli au obligatia de a cunoaste si dreptul de a folosi spaniola; • celelalte limbi vorbite in Spania pot fi considerate limbi oficiale in regiunile autonome respective. Constitutia Spaniei recunoaste pluralismul lingvistic al Spaniei, dar intr-un mod inechitabil. La nivelul statului, caracterul oficial este rezervat uneia singure dintre cele patru limbi, si anume spaniolei. in ce priveste drepturile lingvistice ale individului, Constitutia recunoaste in totalitate drepturile cetatenilor spanioli vorbitori de spaniola. Ceilalti se pot adresa administratiei, iar aceasta, la rindu-i, li se poate adresa in limba pentru care ei au optat, doar la nivel local si regional. Bazele modelului lingvistic catalan au fost puse de Statutul de Autonomie din1979. Acesta defineste catalana ca limba Cataloniei si statueaza caracterul ei co- oficial (alaturi de spaniola). El stabileste, de asemenea, obligatia conducerii regionale de a garanta folosirea curenta si oficiala a ambelor limbi, precum si de a crea conditiile pentru realizarea unei depline egalitati intre cele doua. Legea cu privire la limba oficiala, promulgata in 1983 de catre parlamentul catalan, declara catalana drept limba guvernarii si a administratiei locale si regionale. In ce priveste educatia, legea precizeaza ca obiectivul ei este cunoasterea ambelor limbi, dar, in acelasi timp, ea mai prevede ca limba de predare este catalana. Legea recunoaste totodata dreptul elevilor de a fi instruiti in ciclul primar in propria limba. Politica noastra lingvistica are ca tinta principala promovarea cunoasterii si folosirii limbii catalane ca pe o compensare a efectelor nocive pe care le-a avut asupra catalanei persecutia din perioada de dictatura. Aceasta politica, de „normalizare lingvistica", a fost sustinuta cu ajutorul a doua argumente majore. In primul rind, cunoasterea generala a catalanei este necesara pentru a garanta individului dreptul deplin de a trai m Catalonia, iar in al doilea rind, este important ca imigrantii si copiii lor sa aiba posibilitatea de a invata catalana pentru a le fi astfel facilitata integrarea in societatea catalana. Principalul instrument al politicii lingvistice a fost mass-media, supravegheata in acest sens de guvernul regional si de sistemul educational. Una din metodele pedagogice care vizeaza sa le asigure copiilor vorbitori de
spaniola conditiile pentru stapinirea in egala masura a catalanei
si a spaniolei este asa- numita „imersiune lingvistica" — o
metoda practicata si in Quebec, Finlanda si Tara Galilor. „Imersiunea
lingvistica" consta, in cazul nostim, in predarea exclusiv
in limba catalana in primele etape ale procesului educational. Aceasta
metoda, aplicata cu acordul parintilor, impune o evaluare pozitiva a limbii
materne a copilului — asa cum se cuvine unei metode plurilingve de instruire. Modelul lingvistic catalan corespunde in mare masura modelului pe care lingvistii il numesc in mod uzual „persorial". Pe de alta parte, modelul contine anumite elemente de teritorialitate, printre care se numara prevalenta catalanei in administratie si educatie. In plus, autoritatile catalane se ingrijesc pentru ca drepturile lingvistice ale individului sa nu ,,incalce dreptul colectiv al comunitatii lingvistice catalane la propria limba". Elementele teritoriale raspund, desigur, dorintei de a garanta supravietuirea catalanei si de a echilibra bilingvismul din Catalonia. Modelul lingvistic catalan se caracterizeaza prin aceea ca a reusit sa compa- tibilizeze uzajul public al catalanei cu respectul pentru limba imigrantilor. La inceput, modelul actual a fost impus prin forta imprejurarilor: statutul oficial al spaniolei m toata Spania, numarul mare de vorbitori de spaniola, si teama ca toti acestia se vor opune revenirii la limba catalana. Consolidarea modelului, pe de alta parte, are loc bucurindu-se de interesul tuturor partilor. De fapt, din motive de mobilitate si integrare sociala, vorbitorii de spaniola sint tot mai interesati sa invete catalana. Acum ca limba noastra nu mai este amenintata, noi, vorbitorii de catalana, am inceput sa apreciem, la rindul nostru, tot mai mult utilitatea spaniolei in afaceri si in relatiile cu restul Spaniei, cu America Latina si cu cei 15 milioane de turisti care ne viziteaza tara in fiecare an. Este cert ca consolidarea acestui model este in interesul Spaniei in general ca si al Cataloniei, deoarece „pacea limbilor" contribuie la buna imagine internationala a ambelor, si prin aceasta la progresul lor material. Marea importanta pe care o prezinta Catalonia pentru Spania este deopotriva o tragedie si un avantaj. Patima excesiva pe care o trezeste „Frumoasa" care este Catalonia in „Ursul din munti" a condus in trecut la situatii sufocante. Asupra Cataloniei s-a abatut atunci napasta, insa Spania — lipsita de energiile si fortele creative ale locomotivei sale — a trecut prin greutati inca si mai grave. Dimpotriva, in contextul oferit de democratie si pace, dependenta pe
care o resimte Spania fata de Catalonia constituie o extraordinara sursa de
putere pentru cele mai diverse strategii de descentralizare. Acum ca Spania
este un stat democratic, se poate prevedea ca pe meterezele „fortaretei
de pe virfuri" se va intelege d) Minoritati nationale in Belgia57 Belgia este un regat. Statutul sau constitutional este democratie parlamentara, monarhie constitutionala, stat federal. Populatia Belgiei este de 9.880.000. Principalele minoritati: flamanzi, valoni, germani, "noi minoritati" (aproximativ 7 procente din populatie - italieni, spanioli, marocani, turci, africani); Limbi vorbite: flamanda/olandeza (57 procente), franceza (42 procente), germana (1 procent). Belgienii sunt catolici. Belgia a devenit un stat independent in 1830 dupa o revolutie incununata
cu succes impotriva regelui danez, care fusese din 1815 suveranul Regatului
unit al Tarilor de Jos. Dupa cum stateau lucrurile de secole, populatia din
sudul Belgiei flamand impotriva clasei conducatoare, care a luat forma sentimentului national flamand, uneori violent antibelgian. Totusi, reforma electorala a fost conditia necesara si, in cele din urma suficienta, pentru cistigarea egalitatii cu limba franceza. In parlamentul precedent, nereformat, nu a fost tinut nici un discurs in limba olandeza pina in 1899, adica timp de peste 50 de ani de la infiintarea sa. Chiar si asa, a fost nevoie de inca 40 de ani inainte ca intregul efect al vorbirii limbii olandeze de catre majoritate sa se faca resimtit. Legile lingvistice din anii ' 30. In jurul anului 1930 politicienii belgieni erau de acord ca exista nevoia unei reforme lingvistice de perspectiva. A fost aprobat si pus in practica un intreg corp de legi destinat sa puna pe picior de egalitate cele doua limbi, franceza si olandeza. Pentru ca introducerea unui sistem bilingv de ambele parti ale frontierei lingvistice nu a fost acceptata, principiul egalitatii a fost pus in practica prin introducerea in Flandra a unui sistem unilingv bazat pe limba olandeza si a unilingvismului francez in regiunea valona. O lege din 1932 asupra folosirii limbilor in invatamintul primar si secundar prevedea ca in Flandra, ca si in regiunea valona, limba folosita in invatamintul oficial trebuie sa fie cea a regiunii respective. Invatamintul primar urma sa beneficieze de subsidii si de recunoasterea diplomei, tot numai daca se desfasura in limba regiunii respective. Ca urmare a acestora, flamanzii au dobindit o noua elita care a ramas flamanda chiar si atunci cind a ocupat pozitii sociale inalte. Cu toate acestea, procesul de francizare a continuat de-a lungul frontierei lingvistice, in Bruxelles si in comunitatile flamande din suburbiile sale. Din cauza predominantei sociale a limbii franceze (si, in cazul comunitatilor din suburbiile Bruxellesului, a migratiei unor locuitori francezi ai orasului catre acele suburbii), francizarea i-a afectat nu numai pe flamanzi care s-au ridicat pe scara sociala ci si pe cei din paturile inferioare ale clasei mijlocii si chiar pe cei facind parte din clasa muncitoare. Legislatia din 1932 a permis comunitatilor de la frontiera lingvistica sa faca reajustari educationale si administrative pe baza unor recensaminte care urmau sa aiba loc din zece in zece ani si care cuprindeau si intrebari asupra limbii. Rezultatul recensamintului din 1947 a aratat cit de mult a evoluat francizarea. Cum efectul reajustarilor se manifesta aproape intr-o singura directie - in favoarea comunitatii de limba franceza - flamanzii au pretins respectarea integritatii teritoriului lor, ca un corolar al existentei sentimentului national flamand. Recensamintul din 1947 a avut drept rezultat un conflict important intre cele doua comunitati lingvistice: valonii i-au acuzat pe flamanzi de imperialism geografic. Legile lingvistice din anii ' 60. In loc de a mai organiza un nou recensamint
asupra limbii in 1960, marea majoritate a politicienilor belgieni a cazut
de acord sa fixeze frontiera lingvistica odata pentru totdeauna. O lege din
8 noiembrie 1962 a stabilit frontiera lingvistica pe baza raportului "Centrului
Harmel", infiintat in 1948 pentru a studia problemele comunitatilor
lingvistice. O lege promulgata in 30 iulie Reforma constitutionala din anii '70. In 1970, structura statului belgian
a cunoscut schimbari importante printr-o reforma constitutionala care introducea Reforma constitutionala din anii '80. O nevoie persistenta pentru o mai mare
autonomie a condus la o alta revizuire a Constitutiei in 1980, care a
pus in practica cea mai profunda reforma institutionala din istoria Belgiei.
De atunci incoace exista la nivel federal trei comunitati (de limba flamanda,
franceza si germana) si trei regiuni Comunitatea flamanda si regiunea flamanda au cite un executiv si legislativ comun, care functioneaza in comunitate ca puteri regionale, independent de guvernul si legislativul national. Regiunea valona si comunitatea franceza au fiecare cite un executiv si legislativ distincte, de asemenea independente de guvernul national si avind competente in problemele regionale, respectiv comunitare. Puterile comunitatii se preocupa de asa-numitele "probleme legate de persoane" si include problemele sociale, de sanatate si asigurari sociale, alaturi de problemele culturale. Puterile regionale se intind de la protectia mediului, planificarea sistemului de sanatate, a asigurarii cu locuinte si caile navigabile interne pina la politica regionala, politica energetica, problema locurilor de munca si cercetarea stiintifica. Ramine intrebarea daca planul legilor nationale si cel al decretelor regionale si comunale este o decizie corecta, sau daca un transfer de autoritate mai cuprinzator catre regiuni nu ar trebui sa fie insotit de acceptarea principiului prioritatii normelor nationale in conditii stricte. Sistemul prezent asigura doar aplanarea conflictelor de jurisdictie de catre o noua Curte de Arbitraj, care a inceput sa lucreze in 1985 si care este compusa din sase vorbitori ai limbii olandeze si sase - de limba franceza, jumatate dintre ei fiind avocati iar cealalta jumatate fosti politicieni. Ea este investita cu puterea de a revizui din punct de vedere juridic legile pe baza puterii care ii este conferita de Constitutie si de drepturile fundamentale aparate de aceasta. Distribuirea resurselor financiare catre comunitati si regiuni este punctul slab al reformei. Unitatile administrative componente primesc prelevari de la bugetul national si au numai o putere limitata de a stabili impozite proprii. Cu toate acestea, se simte in general ca, pentru a fi stare sa-si puna in practica propriile politici in propriile domenii de jurisdictie, comunitatile si regiunile ar trebui sa aiba propriile lor resurse financiare si sa poarte intreaga responsabilitate financiara a politicii lor. In 1980, reforma statului nu a fost satisfacatoare deoarece a fost omisa o solutie definitiva pentru regiunea Bruxelles. Problemele specifice Bruxelles-ului privesc delimitarea teritoriului sau si protectia minoritatilor flamande. Regiunea Bruxelles-capitala si-a primit propriul ei corp legislativ si executiv, avind aceleasi competente ca si omoloagele lor flamande si valone, doar prin amendamentele constitutionale din 1988. Paritatea dintre membrii de limba olandeza si cei de limba franceza ai executivului, cu exceptia presedintelui, este garantata. Executivul actioneaza prin consens. In regiunea Bruxelles, care apartine atit comunitatii franceze, cit si celei flamande, legile comunitatii franceze si ale celei flamande se aplica institutiilor apartinind comunitatii respective. Legislatia comunitara permite delegarea exercitiului puterilor ei in regiunea Bruxelles catre comunitati flamande sau franceze. Aceste comisii sint compuse din membrii respectivi ai legislativului flamand sau francez din regiunea Bruxelles. Ei pot legifera intr-o sesiune comuna asupra "institutiilor bi-comunitare" (acele institutii din Bruxelles care nu apartin nici comunitatii franceze, nici celei flamande). e) Radacinile multilingvismului elvetian58 Elvetia este adesea citata si data exemplu ca o poveste de succes pentru modul
in care ea abordeaza diversitatea lingvistica si culturala. In pofida
unei populatii mici de peste 7 milioane, Elvetia are 4 limbi nationale oficiale:
1) germana (declarata drept "limba principala" de comunicare, fie
sub forma standard, fie sub forma de dialect, de catre 63,6 % din totalul populatiei);
2) franceza ( de catre 19, 2 %); 3) italiana (de catre 7,6 %) si romansa (Romanche)
( de catre 0, 6 %), potrivit rezultatelor recensamintului federal din
1990. Mai mult, 9 % din populatie afirma ca pentru ei nici o limba nationala
nu este ca atare "principala" ceea ce reprezinta un procentaj foarte
inalt sub aspect international. Situatia lingvistica actuala din Elvetia
poate fi explicata si prin factorul istoric care sta la baza atit a aspectelor
a partilor tari, cit si a celor slabe, ale cvadrilingvismului elvetian. Elvetia a aparut ca stat "modern" dupa sfirsitul razboaielor lui napoleon. Hotarele ei actuale au fost recunoscute la Congresul din 1815 de la Viena si prima ei constitutie cu adevarat moderna dateaza din 1848. Cu toate acestea, in prima parte a secolului 20, o tara ca Elvetia era privita ca un lucru straniu si suspect. Mai intii de toate, era singura republica situata in mijlocul unor monarhii agresive si reactionare. Deja atunci ea era o tara multilingva intr-o perioada cind statul national unitar se considera ca cea mai performanta si legitima forma a puterii politice. In acele timpuri, o corespondenta clara de "unu la unu" intre stat si natiune pe de o parte, intre natiune si limba, pe de alta parte, era considerata a fi in firea lucrurilor. De aceea, Elvetia trebuia sa-si legitimeze existenta, inclusiv caracteristicile ei neobisnuite cum erau multilingvismul; pina aici mitul national a fost dezvoltat intr-un mod mai mult sau mai putin constient. In practica aceasta insemna ca presupusul cvadrilingvism destabilizator al tarii urma sa se transforme intr-un avantaj si o carcateristica pretioasa si utila. Ceea ce era privit atunci ca un lucru fatal ce ar duce iminent la dezastru s-a dovedit a fi (si chiar proclamat) esenta natiunii elvetiene: Willensnation (natiunea vointei), natiunea care s-a definit in mod precis prin diversitatea ei lingvistica si a capatat sensul propriei identitati nationale, exprimindu-si sufletul prin diversitate si nu in pofida ei. De asemenea, anumite consideratii de politica interna au intrat in joc. In 1848, un scurt razboi civil intre cantoanele rurale (si in mare lor majoritare catolice) pe de o parte, si cantoanele urbane (si in mare parte protestante), pe de alta parte, a fost cistigat destul de repede de cei din urma. Pentru a risipi temerile partii biruite pe viitor, s-a facut un pas extrem de important: s-a acceptat in mod explicit si oficial diversitatea lingvistica si culturala a tarii. Astfel, in Constitutia din 1848 trei limbi sint mentionate drept nationale si absolut egale: germana, italiana si franceza. Crearea mitului elvetian national a fost o operatiune de un mare succes social-
psihologic, pentru ca originile mitului au fost, in linii generale, nu
numai pur si simplu acceptate, ci chiar date uitarii. Atunci cind nimeni
ni-si bate capul in legatura cu un mit oarecare inseamna ca acesta
a avut succes. Cu anii, alte caracteristici nobile s-au adaugat mitului national:
ordinea, munca asidua si de calitate, curatenia, precizia si umanismul simbolizat
prin Crucea Rosie etc. Toate acestea au oferit o baza foarte importanta pentru
niste aranjamente institutionale neobisnuite. Atasamentul cetatenilor fata de autoreprezentarea Elvetiei drept tara multilingua si-a gasit
confirmarea in martie 1996 cind cu o majoritatea coplesitoare de
voturi s-a acceptat schimbarea art. 116 a Constitutiei federale, schimbare ce-i
permite guvernului federal sa-si sporeasca sprijinul pentru limbile si culturile
romansa si italiana, si sa se antreneze in masuri al caror scop este imbunatatirea
contactelor si comunicarii dintre diferite grupuri etnice. Citeva elemente
au facut sarcina de edificare a mitului si mentinerea ei mai usoare. Trei din
ele vor fi mentionate mai departe. In primul rind, portiunea vorbitoare
de franceza a Elvetiei nu a fost niciodata, in orice segment al istoriei
sale, (cu exceptia citorva ani de guvernare a lui Napoleon plus anexare
partiala) parte a Frantei; elvetienii vorbitori de limba franceza (sau romanzii
- les romands - elvetieni care nu trebuie confundati cu grupul roman) nu sint
in nici intr-un fel descendenti sau verisori ai francezilor; acest
lucru merita se refera in special la grupurile Quebecois care au niste
legaturi istorice cu Franta absolut diferite. In mod asemanator, portiunea
vorbitoare de germana a Elvetiei niciodata nu a fost parte Germaniei (a carei
unificare a avut loc numai 1871), iar portiunea vorbitoare de italiana a Elvetiei
nu a fost nici ea niciodata parte a Italiei. In consecinta, orice aluzii
la tendinte centrifuge pot fi respinse ca absurde din start. In al doilea
rind, hotarele lingvistice nu corespund hotarelor politice dintre cantoane.
Trei cantoane sint bilingve |
||||||
![]() |
||||||
![]() |
||||||
|
||||||
|
||||||
Copyright© 2005 - 2024 | Trimite document | Harta site | Adauga in favorite |
![]() |
|