![]() | |
![]() |
![]() ![]() |
Politica de confidentialitate |
|
![]() | |
• domnisoara hus • legume • istoria unui galban • metanol • recapitulare • profitul • caract • comentariu liric • radiolocatia • praslea cel voinic si merele da aur | |
![]() |
![]() |
||||||
CONCORDATUL CU ROMANIA SI CONSECINTELE LUI | ||||||
![]() |
||||||
|
||||||
Istoric. Constitutia din 1923 a Romaniei stipuleaza principiul ca j2j14jo «raporturile dintre diferitele culte si Stat se vor stabili prin lege». Evident, asa cum am observat si mai, sus, Biserica Romano-Catolica din Romania ar fi urmat ca, din punct de vedere juridic-administrativ, sa accepte si sa recunoasca dreptul suveran al Statului in toate problemele ei de organizare, ceea ce ar fi lezat privilegiile pe care si le rezervase Vaticanul prin Codex juris canonici. Ca urmare, Roma ia initiativa unor tratative cu guvernantii romani in vederea incheierii unui concordat, in virtutea caruia raporturile dintre Statul roman si cultul romano-catolic din Romania se vor stabili nu prin lege, ci prin acest act diplomatic. Tratativele incep indata dupa terminarea razboiului, in anul 1920. La carma Romaniei se afla guvernul Averescu, avand ca ministru al Cultelor pe Octavian Goga, iar ca ministru al Romaniei la Vatican pe D. Pennescu. Vaticanul trimite guvernului roman un anteproiect de Concordat in care, printre altele, pretinde dependenta directa a eparhiilor de Scaunul papal, desfiintarea dreptului de patronat asupra averilor15 si titlul de «Biserica apostolica romana». Guvernul roman accepta, in principiu, incheierea unui Concordat — si poate ca aceasta a fost greseala initiala a guvernantilor romani — dar respinge anteproiectul si trimite Romei un alt proiect, redactat in asa fel incat «interesele tarii» sa fie aparate, in comentariul pe care-l alatura proiectului, Octavian Goga cere ca «organele acestei biserici sa evite tot ce poate primejdui integritatea, independenta si Constitutia Statului, linistea publica si siguranta lui», deoarece «uneori biserica este infatisata ca o fatada numai pentru asigurarea unor interese de caracter cu totul profan»16. Noul proiect cere ca numirea ierarhilor sa se faca in functie de prerogativele regelui, sa i se recunoasca acestuia dreptul de patronat pe care l-au avut si regii Ungariei, si respinge titlul de «Biserica apostolica romana». Din actele vremii rezulta ca, in primul rand, Octavian Goga sesizeaza caracterul cel putin dubios al anteproiectului Romei si imputerniceste pe ministrul Pennescu sa comunice Vaticanului observatiile facute pe marginea documentului. Cu toate acestea, Sfantul Scaun nu numai ca nu tine seama de aceste observatii, dar trimite la Bucuresti un al doilea proiect de Concordat, al carui continut e mult mai restrictiv la adresa Statului roman decat primul. Guvernul insa il respinge, pentru motivul ca acest proiect «cuprinde abateri esentiale de la punctul nostru de vedere, iar de alta parte nu ni se ofera garantiile de cari, credem ca, in interesul Statului, avem neaparata nevoie»17. Guvernul Averescu cade de la putere in decembrie 1921 si lasa problema pe seama guvernului liberal al lui I. I. C. Bratianu, care conduce destinele tarii pana in 1926. In ciuda numeroaselor merite politice de netagaduit, lui ii revine raspunderea pentru continuarea si incheierea tratativelor asupra Concordatului, in conditii extrem de umilitoare si pagubitoare pentru prestigiul si interesele Statului roman. Dupa trei ani de tacere, in spatele careia, in lipsa de informatii mai amanuntite, se pot prezuma tatonari si speculatii subterane, Vaticanul trimite la Bucuresti un nou proiect de Concordat, sensibil diferit de cele din 1920 si 1921, in spiritul unei autonomii aproape totale a Bisericii Catolice din Romania si, mai mult, al unor tendinte universaliste catolice. Noul proiect pretinde ca Biserica greco-catolicilor, considerata pana atunci, prin prevederile Constitutiei, ca Biserica romaneasca, sa fie inglobata in cea Romano- Catolica si organizata in conditiile Codicelui de drept canonic al Vaticanului. De asemenea, el cere ca Fondul de studii si Fondul religios, administrate pana aici de Stat, sa fie predate Bisericii Romano-Catolice; la acest punct trebuie retinut ca, prin prevederile Codicelui de drept canonic, proprietar al tuturor bunurilor detinute de Biserica Catolica este papa, ca sef suprem si discretionar al acesteia. Un articol cu totul special al noului proiect de Concordat este acela prin care se prevede ca episcopii, clerul si chiar credinciosii Bisericii Catolice de pe teritoriul Statului roman pot comunica direct cu Vaticanul, fara nici un fel de control din partea autoritatii civile, si aceasta nu numai in probleme de credinta si organizare, ci in orice «afaceri bisericesti», formula extrem de elastica si care deschide drum liber si oricarei actiuni extrabisericesti. E demn de subliniat faptul ca nici un Concordat incheiat cu vreo alta tara nu impunea Statului respectiv aceasta renuntare la control, comunicarea clerului cu Vaticanul f\candu-se numai prin mijlocirea ministerului de externe. Incepand cu anul 1924, guvernul liberal accepta negocierile asupra acestui ultim proiect de Concordat si, in fata rigiditatii Vaticanului, face concesii treptate pentru ca, in cele din urma, sa cada de acord. Nu ajunge insa sa si semneze Concordatul, deoarece cade de la putere. Opera va fi desavarsita de guvernul Averescu, revenit in fruntea tarii indata dupa cel liberal, adica in 1926. In cadrul noii guvernari, portofoliul Instructiunii Publice si Cultelor e detinut de V. Goldis. Cu acesta se produce un miracol politic: la inceput, el se prezinta ca un adversar inflacarat al Concordatului, dar atitudinea lui se schimba brusc si tocmai el este cel care, la 10 mai 1927, merge la Roma si semneaza, in numele regelui Romaniei si al Statului roman, actul prin care Vaticanul repurta o victorie netagaduita asupra demnitatii si intereselor romanesti. E important sa mentionam, inca de pe acum, ca pana la aceasta data, si inca opt luni dupa ea, intreaga problema a Concordatului se consuma in mod secret. Opinia publica romaneasca ia cunostinta de semnarea lui de abia in februarie 1928, cand existenta Concordatului e denuntata in coloanele ziarului «Telegraful Roman» din Sibiu. Se produc discutii agitate, proteste, interpelari, explicatii penibile, semne de intrebare. Nicolae Titulescu isi da seama ca, asa cum s-a facut, Concordatul reprezinta o mare greseala politica a Romaniei si, in 1928, cere Vaticanului un numar de «declanatii interpretative», menite sa atenueze gravitatea documentului, declaratii fara de care, spune omul nostru politic, ratificarea e imposibila. Vaticanul refuza, Titulescu continua sa insiste, dar monseniorul Doici, demnitar al cancelariei papale, ii spune confidential «ca este vorba de rezistenta personala a papei»18. In 1929 guverneaza partidul national-taranesc al lui Iuliu Maniu, care des\varseste opera inceputa de Averescu si continuata de Bratianu. Ignorand protestele ierarhilor ortodocsi, ale intelectualitatii constiente si ale opiniei publice, si fara nici un studiu prealabil, in mai 1929, guvernul supune Corpurilor legiuitoare, proiectul de lege pentru ratificarea Concordatului. Clerul si episcopatul ortodox roman protesteaza si intervin in Parlament printr-o declaratie comuna, exprimata intr-un discurs foarte documentat al mitropolitului Ardealului, Nicolae Balan19; cu toate acestea, Corpurile legiuitoare voteaza ratificarea, in urma unui cuvant de ordine al lui Iuliu Maniu, transmis prin raportorul parlamentar al Concordatului20. Textul documentului e publicat in Monitorul Oficial la 12 iunie 1929, adica mai inainte de ratificarea lui, care a avut loc la Roma in ziua de 7 iulie a aceluiasi an. Aceasta ciudata opera a Statului roman, in flagranta contradictie cu propriile sale interese, da nastere unor reactii multiple si sustinute. Trei ani mai tarziu, la 16 aprilie 1932, 27 deputati ai Camerei intocmesc si semneaza un proiect de lege din initiativa parlamentara, prin care, in urma unor minutioase si documentate expuneri de motive, cer denuntarea Concordatului. Proiectul de lege e supus Consiliului Legislativ al Camerei, dar acesta, desi recunoaste ca «faptele cuprinse in expunerea de motive sunt de o gravitate exceptionala», si ca la baza existentei Concordatului sta o lege, gaseste ca pentru denuntarea lui nu e necesara o lege, ca aceasta se poate face printr-un simplu act administrativ al guvernului si, ca atare, cere restituirea proiectului. Dupa doi ani, asupra aceluiasi document se pronunta si Consiliul de avocati al Ministerului Cultelor care-si insuseste concluzia Consiliului Legislativ al Camerei, adaugind insa ca pentru denuntare este necesara prealabila autorizare a Corpurilor legiuitoare. Consiliul de inspectori generali ai Cultelor se pronunta, in acelasi an, asupra dreptului legal al puterii executive de a denunta Concordatul printr-un simplu act de guvern\mant si, in urma unei analize amanuntite a textului votat in 1929, cere ca guvernul sa intreprinda denuntarea lui, deoarece «interesele Statului roman nu sunt servite prin aplicarea Con- cordatului»21. Nu se ia insa nici o masura, nici acum si nici mai tarziu, iar Concordatul va continua sa r\man\ in vigoare pana in 1948, cand va fi denuntat de guvernul condus de Petru Groza. Asa s-au desfasurat, cronologic, etapele tratativelor si incheierii Concordatului dintre Statul roman si Vatican. a) Din punct de vedere religios : Asa cum am amintit mai sus, Constitutia Romaniei
acorda Statului dreptul suveran de a reglementa pe cale de lege raporturile
dintre el si diferitele culte de pe teritoriul sau, inclusiv cel ortodox si
cel romano-catolic. Concordatul sustrage cultul catolic din sfera prevederilor
constitutionale si-i asigura o situatie privilegiata fata de toate celelalte culte, raportul dintre el si Stat reglementandu-se
pe baza unei conventii cu caracter international, in care cele doua parti
trateaza pe picior de egalitate. Mai mult, Concordatul stipuleaza, in
mai multe articole, ca eventuale relatii viitoare, cu caracter exceptional,
dintre Vatican si Statul roman se vor stabili pe calea unor acorduri bilaterale.
Aceasta situatie de cult privilegiat, cu puternice implicatii economice, ii
va asigura Catolicismului posibilitatea de a-si continua, in conditiile
noului Stat, activitatea de prozelitism in mijlocul poporului roman
si va incalca principiul egalitatii de drepturi pe care orice Stat are
obligatia de a-l aplica fata de toti cetatenii sai. E adevarat ca, la vremea
respectiva, Constitutia acorda Bisericii Ortodoxe Romane calitatea de
«Biserica dominanta», dar nu e mai putin adevarat ca majoritatea
ierarhilor ortodocsi ii cereau Statului nu privilegii in raport
cu celelalte culte, ci doar egalitate de drepturi, denumirii de «Biserica
dominanta» dandu-i-se un inteles nu atat juridic-administrativ,
cat istoric-moral, in sensul ca ortodoxismul romanesc e majoritar
si, printr-o lunga traditie, mult mai apropiat de viata si interesele poporului
roman. b) Din punct de vedere juridic : Concordatul a oferit opiniei publice din Romania
anului 1927 surpriza de a constata ca regele, care jurase, cu mana pe
Constitutie, imputernicea pe un ministru sa incheie, in numele
lui, o conventie internationala cu un evident caracter anticonstitutional. Aceasta
conventie ii rezerva cultului catolic dreptul de a-si reglementa raporturile
cu Statul nu pe cale de lege, cum prevedea Constitutia, ci pe calea unui act
diplomatic. Daca surpriza era oferita de rege si de colaboratorii sai, nu in
mai mica masura fusese oferita de Vaticanul insusi, care nu putea sa ignore
continutul Constitutiei romanesti, dar care, intocmeste si inainteaza
la Bucuresti, succesiv, trei proiecte de Concordat, unul mai anticonstitutional
decat celalalt. Din analiza tratativelor, pe care o vom expune mai jos,
reiese limpede ca Vaticanul a exercitat puternice presiuni asupra regelui si
guvernantilor romani pentru a obtine aceasta incalcare a temeliei
juridice a Statului roman. c) Consecintele politice: Grija capitala a oricarei conduceri statale trebuie
sa fie aceea ca, prin toate actele ei legislative si de guvern\mant, sa-i
asigure Statului suveranitatea si securitatea. Din acest punct de vedere, guvernele
romane dintre 1920 - 1927, precum si institutia monarhica din Romania,
prin insusi faptul de a fi pertractat si incheiat Concordatul cu
Roma, au facut dovada unei lipse de patriotism elementar, concedand Vaticanului
drepturi de natura sa ameninte, deopotriva, si suveranitatea nationala, si siguranta
Statului roman. Un Concordat, prin insasi natura lui, cuprinde numeroase
implicatii politice de care statul semnatar trebuie sa tina seama. Si aceasta,
cu atat mai mult cu cat dubla natura a Bisericii Catolice —
religioasa si politica — reprezinta, de multe secole, un loc comun al
istoriei mondiale. «Actiunii Franceze». In fata opiniei publice, catolicii apar in ipostaza de aliati ai burgheziei si de gardieni ai aristocratiei, ceea ce face ca masele de nevoiasi sa se orienteze masiv catre socialism. Biserica Catolica a incercat sa contracareze aceasta noua orientare creand Confederatia Franceza a Muncitorilor Crestini, dar numarul membrilor acesteia a fost si s-a mentinut cu mult sub numarul celor din Confederatia Generala a Muncii. De abia mai tarziu, in 1926, cand contradictiile dintre organizatia maurasiana si catolicism devin notorii si extrem de ascutite, are loc divortul total dintre Actiunea Franceza si Vatican, aceasta fiind condamnata formal de catre papa Benedict al XV-lea29. Episodul insa demonstreaza limpede rolul politic pe care elementul catolic dintr-un Stat oarecare si-l poate asuma, nu intotdeauna in concordanta cu interesele majore ale poporului sau cu linia generala de politica statala, si nu rareori aliindu-se cu forte, care, ideologiceste, il neaga; ceea ce inseamna ca, in asemenea cazuri, criteriul dominant al activitatii catolice este cel politic. Concordatul incheiat cu Romania in 1927 deschide porti largi unei asemenea activitatii politice catolice si, din acest punct de vedere, el pune Statul roman intr-o situatie mult mai jenanta decat a oricarui alt stat concordatar. Prima poarta de acest fel o constituie articolele V, VIII si XII, care se ocupa cu numirea episcopilor si cu dreptul exclusiv al acestora de a numi pe preoti. Scaunul papal isi rezerva dreptul de a numi pe episcopi si «inainte de numirea lor, va notifica Guvernului Regal persoana ce urmeaza a fi numita spre a se constata, de comun acord, daca n-ar fi in contra ei motive de ordin politic» (art. V, par. 2). Particularitatea acestui articol consta in expresia «de comun acord» care conditioneaza opinia guvernului roman de aceea a Vaticanului. Aceasta conditionare nu a fost admisa de nici unul din statele concordatare, toate rezervandu-si dreptul de a hotari singure, fara pertractari in doi, daca admit sau nu, din motive politice, numirea ca episcop a persoanei desemnate de papa30. In Concordatul cu Prusia, de pilda, se stipuleaza ca papa nu poate confirma un episcop (ales nu de el, ci de capitluri) decat dupa ce guvernul va declara ca nu are obiectiuni politice (art. VI). Prin Concordatul cu Italia (1929), Mussolini desfiinteaza dreptul «absolut liber» al papei de a numi episcopi si introduce, in articolul XIX, «veto politic» fata de candidatii indezirabili31; si aceasta o facea un om politic tare, cu tot ateismul sau declarat, a facut, din ratiuni politice, unele din cele mai largi concesii fata de Biserica Romano-Catolica. Articolul VIII al Concordatului cu Romania prevede ca de episcopi «vor depinde exclusiv ceilalti membri ai Clerului catolic in tot ce priveste numirea lor si exercitarea oficiului lor sacru». Iar articolul XII, in paragraful 2, consemneaza, de asemenea, ca «numirea parohilor... este de competenta exclusiva a episcopului», iar «consimtamantul Guvernului se va cere cand ar fi vorba de a se numi paroh un strain»... Termenul «exclusiv» e prezent in ambele articole, iar exceptia inserata la sfarsit e de natura sa sublinieze in mod expres excluderea guvernului de la numirea clerului catolic. Comparativ, e de remarcat ca, referitor la aceasta problema Concordatul cu Bavaria (1924) prevedea ca toti preotii, ca si ajutorii de canonici, nu pot fi numiti decat cu aprobarea prealabila a guvernului. Concordatul cu Polonia (1925) inscria in articolul XIX ca «autoritatea bisericeasca e datoare sa comunice guvernului, in prealabil, toate propunerile pentru numiri de preoti, si numai daca nu se fac obiectiuni in termen de 30 de zile, poate urma numirea efectiva»32. Statul italian din 1929 consemneaza aceeasi dispozitiune in articolul XXI din Concordat si, mai mult decat atat, isi rezerva dreptul ca, de acord cu episcopul, sa poata inlatura pe acei preoti a caror mentinere pe loc ar fi pagubitoare pentru Stat. Concordatul cu Romania lasa insa pe seama papei dreptul aproape exclusiv de a numi episcopi pe teritoriul Statului roman, si pe seama episcopilor dreptul exclusiv de a-si numi clerul in subordine. Daca ne gandim ca in Franta de dupa 1905, cand nu mai functionau restrictiile lui Napoleon I, aproape toate scaunele episcopale ajunsesera, printr-o actiune dirijata de Roma, in mainile antidemocratilor maurrasieni care duceau, prin clericii si credinciosii lor, sustinute campanii antiguvernamentale, ne putem da seama limpede de consecintele politice ce pot rezulta dintr-o asemenea «exclusivitate» a dreptului de a numi prelati si preoti in ierarhia catolica. In legatura cu aceasta, e de observat si faptul ca formula de juramant a episcopilor catolici din Romania e de natura sa-l angajeze numai pe fiecare in parte in credinta datorata Statului, pe cand in alte Concordate formula de jur\mant, ii angajeaza si pe episcop, si pe clericii din subordinea lui. De pilda, prin Concordatul italian episcopul jura si promite «de a respecta si de a face sa fie respectat de catre clerul meu Regele si Guvernul»... Iar mai departe: «nu voi asista la nici o reuniune care ar putea sa aduca dauna Statului italian si ordinii publice si nu voi permite nici clerului meu o asemenea participare»33. Faptul are o importanta deosebita, dat fiind caracterul disciplinar al ierarhiei bisericesti. Pe de alta parte, ar fi logic ca episcopul, care are dreptul exclusiv de a numi pe preoti, sa-si ia si obligatia corespunzatoare de a-i supraveghea in comportarea lor fata de legile Statului. Articolul VIII din Concordat acorda episcopilor deplina libertate de a-si «exercita toate drepturile si prerogativele proprii oficiului lor pastoral conform disciplinei aprobate de Biserica Catolica». Am amintit mai sus ca, deseori, in afara de echivocuri, exceptii si subtilitati de limbaj, Concordatele uzeaza de trimiteri la formule foarte generale si putin cunoscute ale doctrinei catolice, asigurandu-si astfel posibilitatea unor interpretari «a posteriori» de natura sa ofere Statului respectiv adevarate suprize. O asemenea trimitere rezida in formula «conform disciplinei aprobate de Biserica Catolica», «disciplina» putand fi Codex-ul de Drept Canonic sau oricare prevedere din patrimoniul de doctrina eclesiologica al Romei papale. Aceasta inseamna ca exercitarea prerogativelor ierarhiei catolice se face in functie nu de o «disciplina aprobata» a Statului, respectiv Constitutia sau legile derivate din ea, ci in functie de «disciplina aprobata» externa care nu intotdeauna coincide cu legislatia interna a tarii. Sesizarea unei asemenea trimiteri implica fie excluderea ei, fie specificarea expresa a obiectului ei, ca si o prealabila si temeinica studiere a «disciplinei» respective. Aceeasi «exclusivitate» a drepturilor episcopale e inscrisa si in articolul XVI al Concordatului, care rezerva scolilor teologice catolice posibilitatea de a fi «sub dependenta exclusiva a episcopului», acesta avand si caderea sa fixeze programe analitice, precum si programul de studiu al limbii si istoriei nationale. Mai mult, articolul XIX da Bisericii Catolice dreptul de a-si mentine scolile normale si de «a infiinta si intretine cu propria ei cheltuiala scoli primare si secundare, care vor fi sub dependenta episcopilor respectivi». Pentru acestea din urma se concede Ministerului Instructiunii Publice doar dreptul de supraveghere si control. Lasam la o parte faptul ca aceste articole puneau Concordatul in flagranta contradictie cu Legea `nv\i\mantului public existenta in 1927, dupa care numai Statul putea sa infiinteze scoli de cultura generala. Aspectul politic implica, pe de o parte, faptul ca elementul romano-catolic reprezenta, din punct de vedere etnografic, o minoritate nationala, iar, pe de alta parte, faptul ca aceasta minoritate era agitata de curentul revizionist tocmai intr-o perioada in care Statul roman era interesat sa-si consolideze suveranitatea in Ardeal. Or, prin Concordat Statul renunta la dreptul si abdica de la obligatia lui de a fixa in toate scolile, fara exceptie, programul de studiu al istoriei si limbii nationale, lasandu-l pe seama unor elemente la care oricand se putea prezuma intentia de a deforma adevarul istoric si de a canaliza constiintele tinerilor spre actiuni sau atitudini antistatale. Statul roman dispunea de o lege a `nv\i\mantului, de natura sa excluda orice stipulatiuni concordatare care sa-i contravina. Iar pe de alta parte, Biserica Catolica isi avea reprezentantii sai in Parlament (6 ierarhi senatori de drept, prevazuti in articolul X din Concordat) si deci posibilitatea de a interveni in elaborarea, modificarea sau completarea oricarei legi in care ar fi fost interesata, in aceasta perspectiva, e de la sine inteles ca guvernul, care era conditionat de Parlament si deci si de reprezentantii catolici, nu-si putea rezerva drepturi «exclusive» fata de Biserica Catolica, dar aceasta, prin Concordat, isi rezerva asemenea drepturi fata de guvern. Concordatul cu Romania deschide posibilitatilor politice catolice una din cele mai largi porti prin articolele V, XII si XVI, care se ocupa, printre altele, si cu cetatenia clerului. Primul dintre aceste articole introduce posibilitatea ca scaunele episcopale sa poata fi ocupate, in intelegere cu guvernul, si de ierarhi cu o alta cetatenie decat cea romana; urmatoarele doua articole prevad aceasta perspectiva pentru preotii parohi si profesorii scolilor catolice. E una din cele mai grave violentari ale suveranitatii Statului si una din cele mai exprese tentative de subrezire a securitatii lui. Articolele contrazic nu numai legile romanesti existente in acea vreme, ci si elementarul principiu perpetuu dupa care functiile publice nu pot fi ocupate decat de persoane care au cetatenia Statului respectiv. Si din acest punct de vedere, Concordatul cu Romania se plaseaza cu mult sub nivelul altor Concordate. Cel leton, de pilda, incheiat cu Vaticanul in 1922, mentiona in articolul II ca «Arhiepiscopul si episcopii vor fi de nationalitate letona». De asemenea, in articolul XII : «Membrii capitlurilor, parohii si preotii trebuie sa fie cetateni letoni»34. Insusi Concordatul bavarez, cu toata larghetea lui si cu tot caracterul lui accentuat bilateral, era subordonat legii fundamentale a Statului, in politica lui religioasa, Statul pornea de la Edictul de religiune; curia romana, de la Concordat. Conflictele erau inevitabile35, dar guvernul bavarez a avut grija sa introduca in articolul XIII al Concordatului din 1924 precizarea ca «Biserica va folosi in conducerea si administrarea diecezelor, in institutiile diecezane de educatie, ca si in pastoratia preoteasca si propagarea institutiei religioase din scolile publice numai preoti care au cetatenia bavareza sau alta cetatenie germana»36. Concordatul polonez din 1925 are aceeasi dispozitie, iar cel cu Italia precizeaza ca «nu pot fi investiti cu beneficii in Italia eclesiasticii care n-ar fi cetateni italieni». Nici Concordatul cu Prusia, din acelasi an (1929) nu omite formularea ca «nimeni nu poate ocupa vreo demnitate sau functiune in Biserica decat daca are cetatenia germana»37. Numai in Concordatul cu Romania Vaticanul are grija si staruie sa obtina pentru ierarhii, clerul si profesorii sai posibilitatea de a transgresa legile si principiul sigurantei Statului si de a crea premisele unei activitati antistatale. — a Episcopilor, a Clerului si poporului cu Sfantul Scaun, si vice-versa, in materie spirituala si in afaceri bisericesti va fi absolut libera». Daca retinem faptul ca, `ncepand cu Tratatul de la Lateran din 1929, Vaticanul este nu numai centrul religios al catolicismului, ci si un stat inzestrat cu toata aparatura specifica unei asemenea forme de organizare politica, apare limpede ca legatura «directa» si «libera» a unor persoane de pe teritoriul Romaniei (care pot avea si cetatenie straina) cu conducerea unui stat strain poate avea importante repercusiuni asupra securitatii Statului roman. Principiul elementar al sigurantei unui stat impune ca legaturile de asemenea natura sa se faca numai prin mijlocirea si sub controlul Ministerului de Externe. Statul e obligat ca, mai ales in acest domeniu, sa-si ia masuri de siguranta. Concordatul cu Bavaria, din 1817, prevedea comunicarea libera a episcopilor cu Vaticanul, dar o ordonanta ministeriala din 18 aprilie 1830 a abrogat aceasta libertate si a impus ca legaturile episcopilor cu Curia papala sa nu se faca decat prin mijlocirea si controlul guvernului38. E si mai vrednic de retinut faptul ca, chiar in Austria catolica, de sub dinastia habsburgilor, statul isi rezerva dreptul de control asupra acestei probleme. Sub Iosif al II-lea, de pilda, corespondenta clerului cu Roma nu putea fi purtata decat cu aprobarea Statului. Aceeasi dispozitie s-a mentinut si mai tarziu, sub Leopold al II-lea (care, de altfel, a facut largi concesii Vaticanului), ca si sub urmasii sai, Francisc al II-lea si Ferdinand39. Am amintit mai sus de Concordatul de la Viena din 1855, singurul cu care poate fi comparat acela al Romaniei din 1927 in privinta prerogativelor aproape nelimitate pe care si le castiga Vaticanul pe teritoriul unui Stat. Intr-adevar, Concordatul austriac, incheiat de imparatul Francisc Iosif I, conferea clerului catolic libertatea de a comunica direct cu papa si dreptul de a controla aproape toata cultura epocii; episcopii puteau s\ dea preotilor si credinciosilor orice fel de instructiuni, fara nici un fel de interventie din partea Statului. Am precizat insa ca aplicarea lui a fost de scurta durata si ca a fost denuntat formal in 1870. Existenta prerogativelor papale din Concordatul austriac din 1855 nu poate fi invocata ca un argument in favoarea unei eventuale teze ca acesta ar fi fost tratamentul Bisericii Catolice in vechiul imperiu austro-ungar, din care, pana in 1919, a facut parte si Transilvania. Dimpotriva, Concordatul de la Viena nu reprezinta decat un accident intervenit intr-o lunga perioada de masuri restrictive luate de imparatii Austriei asupra unei Biserici careia, de altfel, ii erau foarte credinciosi. Daca pana la Maria Tereza Biserica Catolica era singura religie recunoscuta si libera in Stat, celebra imparateasa instituie premisele emanciparii celorlalte confesiuni si creaza conditiile in care fiul ei, Iosif al II-lea, da cunoscutul Edict de toleranta din 1781, operand totodata si importante confiscari ale averilor catolice. Intre Curia romana si dinastia catolica a habsburgilor se deschide astfel un indelungat proces tensiv in cadrul caruia Vaticanul e obligat sa renunte din ce in ce mai mult la pretentiile lui suprematiale, in favoarea Coroanei si, deci, a Statului. Iosif al II-lea restrange amestecul direct al papei, ii desfiinteaza rezervatiile beneficiale, interzice corespondenta directa a clerului cu Scaunul papal si aseaza sub controlul Statului chiar si cererile obisnuite adresate papei ; legaturile manastirilor cu superiorii lor din afara teritoriului austrie sunt oprite; imparatul instituie un «placet regium», adica dreptul de aprobare a Statului, pentru orice fel de probleme bisericesti. Papa are numai dreptul de confirmare a episcopilor si obisnuitele drepturi onorifice. Statul este cel ce aproba functiile bisericesti, creaza sau desfiinteaza parohii, numeste profesori la seminarii, alcatuieste sau aproba programa de studiu, aproba sau nu aproba instructiunile elaborate de episcopi. Urmasul sau, Leopold al II-lea, se arata mai conciliant fata de Roma si intelege sa raspunda favorabil unor nemultumiri ale clerului, mai ales sub raportul economic, dar pastreaza intact Edictul de toleranta; Statul mentine interzicerea comunicarii directe cu Vaticanul, cenzureaza instructiunile si pastoralele episcopilor, continua sa administreze fondurile bisericesti si sa controleze `nv\i\mantul teologic. Aceleasi masuri, desi cu unele indulciri, sunt continuate si de urmasii acestui imparat, Francisc al II-lea si Ferdinand. In mai 1848 imparatul desfiinteaza in Austria ordinele iezuitilor si redemptoristilor deoarece acestea dupa constatarile guvernului, «se facusera de mai multe ori vinovate de tulburarea ordinei publice»40. Revolutia din 1848 deslantuie curentele liberaliste si ameninta stabilitatea autocratiei imperiale, in aceste conditii noi, Coroana austriaca, pentru a se apara de asalturile ideologice, revolutionare, considera oportun sa se alieze cu Biserica Catolica si, prin mijlocirea Arhiepiscopului Rauscher al Vienei, incepe negocierile cu Roma, care se incheie cu Concordatul din 1855. Aplicarea acestui Concordat insa e de scurta durata. La 26 februarie 1861 Austria se proclama monarhie constitutionala, absolutismul imperial inceteaza, incep miscarile pentru revizuirea si chiar anularea Concordatului, unele asistate de insusi imparatul. Relatiile dintre Coroana si Scaunul papal devin tot mai rigide, mai ales din 1868 cand imparatul reorganizeaza `nv\i\mantul dupa principii potrivnice prevederilor din Concordat41, ceea ce-1 face pe Pius al IX-lea sa protesteze energic42. Asa cum am mentionat mai sus, Concordatul e denuntat in 1870, in urma proclamarii infailibilitatii papale. De altfel, aceasta denuntare a constituit doar desfiintarea lui formala; cu mult inainte, Concordatul, in ceea ce avea el esential, fusese anulat prin interventia mai multor legi care reasezau Statul austriac in drepturile lui suverane. Aceasta ultima situatie s-a mentinut pe toata durata imperiului austro-ungar, adica pana in 1919. Scurta incursiune istorica de mai sus demonstreaza in modul cel mai limpede ca acest Concordat roman din 1927 i-a acordat Bisericii Catolice privilegii pe care nu le-a avut nici sub intreaga dinastie catolica a habsburgilor din imperiul austro-ungar. Daca in Austria ea s-a bucurat de privilegii similare in cei citiva ani de dupa 1855, aceasta se explica nu prin existenta unor principii guvernamentale, ci pe necesitatea unui act de oportunitate politica, act care, de altfel, s-a dovedit ineficient in fata noilor curente de libertate si egalitate43. Dreptul episcopilor, clericilor si profesorilor de a avea cetatenie straina, dreptul acestora, ca si al credinciosilor, de a comunica liber cu Roma, fara nici un control din partea Statului, dreptul papei de a-si numi episcopi fara ca Statul sa poata opune un veto, libertatea episcopilor de a eluda responsabilitatea lor politica in raport cu clerul din subordine, drepturile exclusive ale Bisericii Catolice asupra invatamantului religios si libertatile ei de amestec in `nv\i\mantul public, toate acestea dadeau Vaticanului posibilitati infinite de interventie, directa si indirecta, in politica interna a Romaniei. E absolut necesar ca aspectul acesta al Concordatului sa fie apreciat si in functie de contextul politic al Romaniei de dupa 1920. Tratatul de la Trianon desfiinteaza imperiul austro-ungar, scoate Ardealul de sub st\panirea Ungariei si-l reintegreaza in frontierele Statului roman. Elementul maghiar din Transilvania devine o minoritate nationala si e invitat sa recunoasca si sa respecte suveranitatea noului Stat. Situatia provoaca reactia sovinismului maghiar, cu atat mai mult cu cat aceste evenimente se consuma intr-o epoca in care apar si se dezvolta marile curente nationaliste, ca modalitate extrema si violenta a reactiilor fata de Revolutia din 1917. In 1922 Mussolini face marsul asupra Romei si inaugureaza epoca fascista, in acelasi an, in Romania se constituie faimoasa «generatie de la `22» din care, in perioada imediat urmatoare, vor deriva Liga Apararii Nationale Crestine a lui A. C. Cuza si Garda de Fier44 a lui Corneliu Codreanu. In 1933 Hitler instaureaza in Germania dictatura nazista, in aceeasi perioada ia nastere in Spania falangismul si se constituie regimul franchist. Sub influenta hitlerismului si fascismului pe de o parte, si ca o replica la evolutia curentului socialist, pe de alta parte, in Ungaria ia nastere organizatia Sagetilor de Foc, care va contribui la instaurarea regimului totalitarist al lui Horthy. Reactia nationalismului maghiar de dupa razboi se concretizeaza intr-un larg curent de opinie care militeaza pentru revizuirea Tratatului de la Trianon in sensul ca Ardealul sa fie redat Ungariei. E cunoscut faptul ca, intre cele doua razboaie mondiale, aproape toate guvernele de la Budapesta au dus o politica revizionista, sprijinita si pe elementul maghiar sovin din Transilvania. Revizionismul insa se izbeste de rezistenta marilor puteri europene, semnatare ale Tratatului de la Trianon, care nu inteleg sa dea satisfactie Budapestei, in acest impas, el gaseste un singur sprijinitor: Vaticanul. Documentele vremii, in masura in care ne pot fi cunoscute, atesta interesul Romei papale pentru revendicarile teritoriale ale Ungariei de dupa razboi. Ar fi gresit sa credem insa ca acest interes, conjugat cu acela al iredentismului maghiar, vizeaza numai refacerea statului ungar in pretinsele lui granite proprii; el imbratiseaza o perspectiva mult mai larga. Feudal prin excelenta, romano-catolicismul viseaza restaurarea imperiului vienez si, deci, a unei oranduiri politice care, cu toate tribulatiile ei, ii fusese mult mai favorabila decat liberalismul democratiei burgheze de dupa 1848 sau decat ceea ce ii putea promite perspectiva socialismului de dupa 1917. Cel ce intuieste aspectul acesta, cu rafinatul sau simt de observatie a fenomenului istoric, este marele Nicolae Iorga. In ziarul «Neamul Romanesc» din 11 noiembrie 1922, el publica un articol intitulat «Romania si Roma papala» in care afirma, printre altele, ca Roma este cea care «cheama in congrese pur maghiare pe aceia care au de la Dumnezeu misiunea de a reface Ungaria astazi, Austria maine»45. Implicatiile sociale ale iredentismului maghiar sunt ilustrate si de o declaratie privata, din 11 noiembrie 1935, a baronului Elemer Gyarfas, unul din fruntasii revizionismului din Transilvania, raportata Ministerului Cultelor de catre inspectorul Moise Ienciu; acesta din urma scria in raportul sau ca «s-a accentuat de catre dl. Gyarfas ca Statusul catolic trebuie sa-si apere dreptul sau fata de Guvernul roman, ca atunci cand vor veni bolsevicii sa-l poata apara tot asa de bine»...46 O s\pt\man\ mai tarziu, chestorul politiei din Cluj relateaza Ministerului de Interne cuvantarea publica a contelui Carol Gustav Majlath, episcopul romano-catolic din Alba lulia, in care acesta afirma, printre altele, ca «avem de luptat nu numai cu vitregia materialismului...»47 Rezulta deci ca, in constiinta atat a Vaticanului cat si a revizionistilor maghiari, refacerea vechiului stat ungar inseamna doar o etapa in procesul de restaurare a imperiului austro-ungar. Nationalistii de nivel comun puteau intelege problema doar in limitele stricte si imediate ale unor revendicari teritoriale, dar inspiratorii si calauzitorii lor nu erau straini de o viziune mult mai larga, mai cuprinzatoare, care implica si aspectul social. In felul acesta, credem noi, trebuie inteles interesul Vaticanului fata de asa numita problema maghiara si fata de politica interna a Romaniei, ca si interesul revizionismului in castigarea sprijinului romano-catolic. Ca elementele sovine din Transilvania solicitau Scaunului papal asistenta in actiunea lor, nu poate fi nici o indoiala. In 1924, D. Pennescu, ministrul Romaniei pe lang\ Vatican, raporta guvernului de la Bucuresti ca «de la 1921 incoace s-a oferit clerului maghiar ocaziunea de a se agita si a adresa proteste si memorii la Roma»48. Un an mai tarziu, acelasi ministru scria intr-un nou raport : «Ungurii fac numeroase demersuri la Vatican ca acesta sa intervina in chestiunea minoritatilor, amenintind continuu cu trecerea la Reforma»44. Se pare deci ca, folosind santajul, iredentistii exercitau puternice presiuni asupra Romei papale pentru a-i obtine gratia, in acelasi timp insa ei se simteau datori sa contribuie efectiv la informarea Romei asupra starilor de lucruri din sfera interesului lor. In 1926, Elemeer, Gyarfas vicepresedintele Partidului Maghiar, afirma public, ca pentru obtinerea sprijinului politic al papei, noi «trebuie sa-l informam despre situatia noastra pe Sfantul Scaun, fara intrerupere si in mod convingator». La randul sau, Vaticanul nu-si refuza atentia asupra Romaniei; acelasi baron Gyarfas relata ca, la Roma, Cardinalul Gasparri «se intereseaza in mod viu de chestiuni politice interne romane»49. Iata, deci, circumstantele politice de natura cu totul particulara in cadrul carora se consemnau in Concordat libertati atat de largi si drepturi atat de concesive fata de Scaunul papal si de elementul catolic din Romania, libertati si drepturi care puneau Statul roman in situatia de a-si compromite suveranitatea si siguranta. d) Din punct de vedere economic, Concordatul se prezinta nu mai putin daunator
intereselor Statului roman. Prima problema pe care o ridica este aceea
a crearii unui Patrimoniu sacru, pus sub administrarea unui Consiliu al episcopilor
diecezani instituit ad hoc. Ce reprezinta acest Patrimoniu sacru? E stiut ca
in 1923 s-a efectuat in Romania o prima reforma agrara care
a improprietarit pe tarani cu p\manturi expropriate fie de la institutii,
fie de la persoane particulare. Fostii proprietari erau despagubiti de catre
Stat prin plata unor rente de expropriere. Printre bunurile expropriate au fost
si unele ce apartineau Bisericii Catolice. Dintre acestea, cele ce erau afectate
intretinerii episcopilor, canonicilor, parohilor si seminariilor, numite de textul romanesc al Concordatului «prebende», formeaza obiectul aliniatului l al articolului XIII din Concordat care prevede
ca rentele de expropriere pe care Statul roman le plateste fostilor beneficiari
(episcopi, canonici, parohi si seminarii) se concentreaza intr-un singur
fond, Patrimoniul sacru, destinat sa devina persoana juridica si sa contribuie
la intretinerea pe mai departe a acestora; cheltuielile ce depasesc capacitatea
de intretinere a Patrimoniului sacru vor fi suportate de Stat, conform
aliniatului 2 al aceluiasi articol. |
||||||
![]() |
||||||
![]() |
||||||
|
||||||
|
||||||
Copyright© 2005 - 2024 | Trimite document | Harta site | Adauga in favorite |
![]() |
|