![]() | |
![]() |
![]() ![]() |
Politica de confidentialitate |
|
![]() | |
• domnisoara hus • legume • istoria unui galban • metanol • recapitulare • profitul • caract • comentariu liric • radiolocatia • praslea cel voinic si merele da aur | |
![]() |
![]() |
||||||
PROBLEMATICA FILOSOFIEI RELIGIEI | ||||||
![]() |
||||||
|
||||||
1. Problema esentei religiei. Experienta religioasa r5q5qn Ati vazut in lectiunea trecuta ce intelegem in linii mari
prin filosofia religiei. Ati vazut cele doua probleme fundamentale care se pun
acestei discipline speciale: problema esentei naturei religiunii si problema
continutului de adevar, a adevarului reli¬gios. Ati vazut ca, in legatura
cu aceasta din urma problema trebuie considerata eventualitatea unei interpretari
a universului din punct de vedere religios si a unei confundari de teluri cu
ace¬lea ale metafizicei. 1. Acum, daca revenim la cele doua probleme fundamentale pe care vi le-am enuntat,
anume problema esentei religiei si a continutului de adevar al religiunii, adica,
cum am spus, pro¬bleme rezervate speculatiunii si vietii religioase, avem
deja cele doua grupe mari de probleme cari trebuie sa fie tratate intr-un
curs de filosofic a religiei. 2. Dar actul religios ca atare este mai degraba un fel de determinare formala
a functiunii sufletesti in viata religioasa, este fara indoiala
o activitate. Dar in ceea ce priveste actul reli¬gios, analiza lui
ca fapt religios, aeli nu este decat activitate pura. Aceasta activitate
pura trebuie sa fie distincta de rezultatele activitatii. Deci, o a doua problema
ar trebui sa fie constituita de asa-numita convingere religioasa. Convingerea
religioasa este si ea un precipitat, este rezultatul unui proces chiar, este
o cunostinta intrucat este o interpretare. Nu este o cunostinta,
in intelesul obisnuit al cuvantului, pentru ca concluziunea
la care ajunge nu este propriu-zis capatata ca element obisnuit al gandirii
in genere; este o cunostinta intrucat reprezinta un aspect
al realitatii, intrucat intram noi cu cunostinta noastra in
cunostinta realitatii. Dar nu este o cunostinta in intelesul obisnuit
al cuvantului, caci aceasta stapanire a realitatii, aceasta participare
a realitatii la noi insine si confundarea noastra cu realitatea nu se
fac cu ajutorul conceptului. 3. Dar, odata aceasta convingere capatata, ea are un mijloc sa caute o cale
de exprimare. Exprimarea convingerilor religioase este al treilea moment in
viata religioasa si al treilea grup de probleme. Exprimarea aceasta poate sa
fie de mai multe feluri: una hotarata, voluntara, si alta involuntara.
Exprimare volun¬tara, in sensul ca aini anumite momente si intr-o
anumita structura sufleteasca, convingerile la cari cineva ajunge devin centrul
de forta si centrul de activitate; adica, in momentul in care eu
am capatat o convingere, simt necesitatea de a iesi cu aceasta convingere din
mine, de a inculca convingerea aceasta si altora. Este insa si un alt
fel de exprimare, pornita din alta necesitate, in momentul in care
eu am o convingere, atunci eu lucrez in con¬formitate cu aceasta convingere,
in primul caz, actiunea ar avea un caracter tranzient, tranzitiv, de la
mine trece la altii, eu am necesitatea de a imparti credinta mea altora,
in cazul acesta, al doilea, actiunea mea nu mai are acest caracter tranzitiv;
ramane asupra mea insumi si modeleaza activitatea mea proprie, fara
sa am nevoie sa stiu ce spun altii, ce fac altii sau daca nu ar fi bine sa faca
si altii ceea ce fac eu. Ca sa intelegeti lucrurile acestea, sa va dau
un exemplu. De fapt, aceasta prevedere a constitutiunii este o aparare a ortodoxiei. De ce? Foarte simplu: fiindca ortodoxia este o credinta care nu umbla dupa prozeliti, nu simte nevoia de a face pe toata lumea ortodoxa; este o credinta care-si gaseste ratiunea de a fi in fiecare dintre indivizi. Dar aceasta insemneaza ca sunt alte religiuni, cari nu-si gasesc aceasta ratiune de a fi numai in potentarea vietii individuale respective, ci zic: trebuie sa-i fericim si pe ceilalti, sa le dam credinta noastra! 4. Evident, trebuie sa recunoastem ca tendinta de prozelitism nu este de natura
strict religioasa; sau, in sfarsit, este de natura religioasa intru
atat intru cat religiunea este de o anumita coloratiune, adica
o religiune eminamente transcendenta, unde Dumnezeu sta cu totul deasupra oamenilor,
unde nu se intere¬seaza propriu-zis decat de un singur proces: raportul
de la indi¬vid la Dumnezeu, in momentul insa cand intervin
in aceasta viata religioasa si alte elemente, isi schimba caracterul.
De pilda, in religiunea crestina exista un precept, care este urmatorul:
„Iubeste pe aproapele tau ca pe tine insuti". Sunt o multime
de cercetatori, de comentatori cari zic: acesta este fundamentul religiunii
crestine; adica, grija de aproapele tau este prima grija pe care trebuie sa
o ai tu, ca crestin. Sa pui tot atata interes pen¬tru aproapele tau
cat pui pentru tine insuti - presupunand ca pen¬tru tine
pui foarte mare interes. 5. Dar mai poate sa fie inca o interpretare a preceptului „Iubeste
pe aproapele tau...", si anume una negativa, in Rasarit, am mai spus
si cu alt prilej, exista o forma speciala de viata religioasa, exista o legatura
de la om la Dumnezeu. Dar, pe cand in Apus, de pilda, la catolicism,
legatura aceasta de la om la Dumnezeu se face cu ajutorul bisericei si numai
prin biserica, sau pe cand la protestantism legatura aceasta se face in
adevar de la om la Dumnezeu - dar nu de la om in completul lui, ci de
la spirit, de la un fel de centru absolut, de la spiritul omenesc la Dumnezeu
-, in Rasarit omul care sta in fata lui Dumnezeu are alta calitate:
el este in adevar om, trup si suflet. Constiinta trupu¬lui sau, cu
alte cuvinte, in forme religioase simbolice, constiinta pacatului intovaraseste
in fiecare moment pe om in legatura aceasta cu Dumnezeu; nu se poate
niciodata omul scapa de trup. In actul religios (despre lucrurile acestea o sa vorbim mai mult mai tarziu, deocamdata le spun pentru lamurirea proble¬mei), in actul religios rasaritean exista aceasta specificitate: constiinta continua a legaturii dintre trup si spirit, in om. Om inseamna, deci, in Rasarit, trup si spirit -- om, bineinteles, in fata lui Dumnezeu -, pe cand om in fata lui Dumnezeu la protestantism inseamna pur si simplu spirit. Deci om inseamna, in Rasarit, pacat dintr-o data. Vasazica, cand zic „iubeste pe aproapele tau ca pe tine insuti" e probabil ca noi, aci, in Rasarit, intelegem altceva; adica, nu intelegem ca noi ne iubim pe noi insine, caci nici nu putem sa ne iubim; noi nu suntem spirit, noi nu suntem ceea ce poate sa fie lumea creata in noi, ci suntem spirit corupt, spirit si trup, noi reprezentam o treapta inferioara. Si astfel fiind, putem sa ne iubim pe noi? Nu. Mantuirea sta la noi in evaziunea din noi insine, din forma aceasta corupta. Daca asa stau lucrurile, „iubeste pe aproapele tau" nu mai are semnificatia din Apus, nici cea panteista, nici cea politica, pentru simplul motiv ca premisa mea este: eu nu ma iubesc pe mine. Dar, atunci, ce insemneaza sa iubesti pe aproapele tau? Sa nu-l iubesti? Nu. insemneaza altceva: insemneaza pur si simplu ca nu trebuie sa-ti dai tie nici o importanta deosebita. Vasazica, iubirea nu este o legatura pozitiva, nu este o norma de conducere in metafizica religioasa a Rasaritului, ci este pur si simplu o valorificare a ta in mijlocul celorlalti. Si cum toti suntem pacatosi, noi avem ceea ce numeste Rasaritul o comunitate in pacat. Noi suntem frati prin pacat, nu pentru ca suntem creaturile aceleiasi divinitati, ci prin coruperea spiritului prin unirea cu materia. Vasazica, in imprejurarile acestea in care iubirea nu mai devine in Rasarit un fel de norma de conducere si nu reprezinta interesul meu pentru ceilalti, ci putinul meu interes pentru mine insumi, in imprejurarile acestea religia nu mai capata forta exploziva; confratele meu, semenul meu, aproapele meu nu mai are nici o importanta propriu-zis, cum nu o am nici eu. Si atun¬ci, tot procesul religios se margineste pur si simplu la individ si Dumnezeu, iar toata activitatea mea - activitatea condusa de convingerile mele religioase - mi mai iese in afara, ci-mi mo¬deleaza numai activitatea mea proprie, numai felul meu de a ma comporta. Care este felul meu de a ma comporta, aceasta este alta problema, aceasta face parte din problemele terapeuticei religioase. Dar aceasta este ceea ce numeam eu, la inceput, deosebirea de exprimare a convingerii religioase. Vasazica, exista doua feluri de exprimari: unul care duce la raspandirea convingerilor mele, si un altul, care duce la realizarea convingerilor mele. Aceasta problema este a treia care este in legatura cu studiul esentei actului religios si a esentei religiunii. Dar act religios, experienta religioasa, convingere reli¬gioasa, exprimare de convingere religioasa sunt, toate, probleme ce au de-a face cu spiritul omenesc, sunt propriu-zis probleme sufletesti. Si atunci, filosofia religiunii este psihologia religiunii? Eu am incercat sa lamuresc lucrurile acestea si anul trecut, astfel incat acum nu voi face decat sa amintesc in treacat punc¬tul de plecare. 6. Exista doua feluri de a studia faptele sufletesti: exista o metoda strict
psihologica. Aceasta metoda strict psihologica se margineste a studia pe individ
in timp si loc precis, anumite fenomene si anumite procese. Exista insa
si o alta metoda: aceea de a lasa, oarecum, sa se sublimeze oarecum aceste procese,
adica de a le scoate din timp si spatiu, de a le cerceta in esenta lor
pro¬prie, nu in realizarea lor imediata, de a lasa, cu alte cuvinte,
fenomenul empiric sa se tipizeze. Ceea ce privesc eu de pilda in perceptiune
nu este perceptiunea propriu-zisa, ci este fenomenul general al perceptiunii,
este cam ceea ce numea Paul Natorp, acum vreo 20 de ani, psihologie rationala
si este ceea ce numeste astazi, o intreaga categorie de oameni, metoda
fenomenologica. Vasazica, metoda care ar trebui s-o urmam si o putem urma la aceasta cercetare, prezentarea esentei faptului religios, nu este in mod obligatoriu metoda psihologica, ci se recomanda metoda aceasta fenomenologica. Daca am intrebuinta cealalta metoda -caci am putea-o intrebuinta si pe aceea -, ea nu ne-ar da filosofia religiunii, ci psihologia vietii religioase, care este cu totul altceva. Noi nu vrem sa stim ce devine omul in actul religios, ci vrem sa deducem, din ceea ce devine omul in actul religios, ce este religia insasi. Deci, la probleme diferite, metode diferite. Disciplina religioasa este o disciplina filosofica; ea nu duce, insa, propriu-zis la filosofic a religiunei, ci la o psihologie a omului, adica la o completare a icoanei totale pe care o avem despre sufletul omenesc. Dupa cum exista o psihologie a intuitiei artistice, a creatiunii artistice, a marilor calculatori sau a jucatorilor de sah, exista si o psihologie a vietii religioase, care insa nu poate sa duca pe nici o cale si in nici un chip la studiul esentei religiunii, ci duce la cunoasterea omului si a omenescu¬lui. Pentru psihologie, religia este un mijloc; pentru filosofie, actul religios, din mijloc, devine scop. 7. in privinta celei de-a doua mari grupe de probleme reli¬gioase,
adica a continutului de adevar al religiunii, am putine lucruri de spus deocamdata.
Actul religios este procesul de des¬fasurare a religiunii; continutul de
adevar al religiunii este rezul¬tatul in mare al acestui proces. Ceea
ce stabilim si cercetam in prima parte, in cadrul problemei convingerii
religioase, este sta¬bilirea obiectului acestei convingeri, iar precipitatul,
rezultatul acestor convingeri materiale, il studiem in partea a
doua. in acest cadru mare, noi trebuie sa studiem in genere cari
sunt problemele pe cari si le pune religia, cari sunt problemele pe cari le
solutioneaza religia si cum sunt solutionate aceste probleme. |
||||||
![]() |
||||||
![]() |
||||||
|
||||||
|
||||||
Copyright© 2005 - 2024 | Trimite document | Harta site | Adauga in favorite |
![]() |
|