![]() | |
![]() |
![]() ![]() |
Politica de confidentialitate |
|
![]() | |
• domnisoara hus • legume • istoria unui galban • metanol • recapitulare • profitul • caract • comentariu liric • radiolocatia • praslea cel voinic si merele da aur | |
![]() |
![]() |
||||||
FENOMENOLOGIA RELIGIEI. EXPERIENTA RELIGIOASA | ||||||
![]() |
||||||
|
||||||
1. Conceptul de experienta religioasa. Actul religios ca relatie intre
individ si divinitate m3f6fp Dupa cat ati inteles din prelegerea trecuta, pe care as vrea s-o
rezum, pentru ca sa va ramana bine, planul acesta al cursului de filosofic
a religiei cuprinde doua parti bine distincte: o parte tratand probleme
de fenomenologie a religiei, o alta parte tratand probleme nu chiar de
logica, ci de metafizica religioasa; o prima parte raportandu-se la continutul
sufletesc al procesului spiritual pe care-1 traieste individul, om in
genere, in preocu¬parile acestea religioase, o alta parte legandu-se
de-a dreptul cu problemele de interpretare a realitatilor pe care viata religioasa
le pune la dispozitia credinciosului, in cadrul celor dintai pro¬bleme
- acel grup mare de probleme - intra, dupa cum va spuneam, in primul rand
cercetarea actului religios sau asa-numita experienta religioasa, ceea ce James
numeste experienta religioasa, in al doilea rand studierea convingerii
religioase si in al treilea rand, in sfarsit, problema
expresiunii sau expresiunea vietii religioase. 1. In spiritul acestor consideratiuni preliminare atacam azi prima problema
din grupul anuntat, si anume, problema experientei religioase. 2. Iata pe unul dintre cei mai de seama reprezentanti ai aces¬tei teorii,
pe Simmel, care a publicat, catre sfarsitul vietii lui, o brosura intitulata
Lebensanschauung. Vier metaphysische Kapitsl a*13i, in care expune cam
urmatoarea teorie: Prin urmare, in actul religios - zice Simmel - ne indreptam spre Dumnezeu, dar nu ne indreptam spre Dumnezeu ca sa ne oprim in el, ca sa ne confundam cu el, ca sa ne unim cu el, sa-l traim pur si simplu, ci ne indreptam spre Dumnezeu caci acest Dumnezeu, existent sau nu, dar absolut in orice caz in noi, intareste religiozitatea, viata noastra religioasa. In cadrul acestor teorii sau al acestui fel de a vedea cestiunea, avem de-a face sau cu o raportare la Dumnezeu, vasazica, cu ceea ce numeam noi adineauri un fel de obiectivare a procesului, si avem de-a face si cu o imanentizare, cu un carac¬ter strict imanent al procesului acesta. Caci totul se intampla in om, prin om si pentru om. Dar nu este mai putin adevarat ca, pe curba aceasta pe care o descrie procesul acesta religios vine si obiectul acesta eterogen care este Dumnezeu, sau poate sa fie patria, sau poate sa fie umanitatea. Ce este in fond, insa, aceasta intreaga teorie simmeliana? Eu am impresiunea ca la baza acestei conceptiuni stau anumite prejudecati metafizice. Daca putem face ceva proaspat in filosofia religiei, este sa ne scapam tocmai de toate prejudecatile metafizice posibile. Si atunci, daca de la inceput trebuie sa punem la indoiala puritatea de metoda a afirmatiunilor lui Simmel, fiindca imanentismul acestei credinte sau afirmari ca actul religios se petrece numai in individ, prin individ si pentru individ, este in ultima analiza un fel de - daca voiti -, un fel de bergsonism: exista propriu-zis o viata de sine statatoare, de sine creatoare, si aceasta viata isi are evolutiunea ei proprie care, in anumite momente ale procesului ei de desfasurare, creeaza si anumite forme cari servesc tocmai ca sa potenteze aceasta viata cre¬atoare, cum ar fi in termeni bergsonieni, sau, in sfarsit, printr-un fel de simplificare, tot prin analogie. Viata este o forta intr-o continua desfasurare. Constiinta este la un moment dat creatiune a vietii. Aceasta creatiune a vietii spirituale in anumite impre¬jurari potenteaza viata. Bergson spune ca constiinta, si anume logica noastra, care este un instrument al constiintei, este un instrument propriu-zis al vietii, ca viata se ajuta pe ea insasi creandu-si acest instrument si intrebuintand acest instrument in sensul mai marei sau mai liberei si mai usoarei ei dezvoltari. Cam acelasi lucru este si in viata religioasa la Simmel. Viata religioasa este de sine creatoare, adica este o forta in continua dezvoltare, si viata aceasta religioasa creeaza, la un moment dat, anume realitati, cari nu sunt decat mijloace de potentare a ei insesi. Acesta ar fi Dumnezeul lui Simmel. Dar ceea ce nu inteleg eu in tot acest proces este insa altce¬va: vasazica, viata religioasa, actul religios presupune cu nece¬sitate existenta lui Dumnezeu. Ce intelegem noi in genere prin Dumnezeu? Nu exista propriu-zis religie pe suprafata pamantului care sa nu inteleaga prin divinitate un absolut, adica ceva de sine stata¬tor, nascut prin sine insusi si avand si scopul in sine insusi. Fie ca este politeism, un politeism in care, printr-o arhitectonica oarecare, se cam esaloneaza divinitatile, fie ca este monoteism, panteism sau teism, fie ca este deism, nu exista religie in care divinitatea sa nu fie considerata cu toate caracterele absolutului. Si atunci, ce insemneaza o divinitate care nu este scop al vietii religioase, ci adoari mijloc al acestei vieti? Ar insemna ca divini¬tatea insasi este insasi viata noastra religioasa, ca actul religios este existent in sine si ca-si are scopul in el insusi. De indata ce Dumnezeu este motivul, elementul potentator al procesului reli¬gios, insemneaza ca principalul lucru absolut si neconditionat este insusi actul religios si ca actul acesta religios devine, in aceasta teorie a lui Simmel, Dumnezeu. Dar vedeti ca asemenea lucru nu sustine nimeni si nici nu poate sa sustina; este o contradictie directa, pentru ca nimeni nu poate sa considere ca absolut ceea ce este imanent, conditionat. Actul religios este, in primul rand, conditionat de existenta omului, de existenta spiri¬tului uman incarnat, adica realizat in forma aceasta pe care o vedem noi, pe care o capatam noi in experienta sensibila. Vasazica, A iubeste pe B insemneaza pur si simplu: A iubeste pe B, nu inseamna A se iubeste pe el insusi in B. Tot astfel in actul religios. Un religios care crede in Dumnezeu crede pur si simplu in Dumnezeu, nu crede in el insusi, cu ajutorul lui Dumnezeu. Daca reducem toata teoria simmeliana la scheletul ei propriu, vedeti ca chestiunea e foarte simpla, este un fel de demonstrare a absurdului unei teorii prin simplificarea ei. Adaug ca aceasta teorie strict imanentista a actului religios nu este numai la Simmel. La Simmel, istoriceste ea ar putea sa aiba o explicatiune si prin faptul traditiunii spiri¬tuale a lui Simmel insusi, care traditiune spirituala este evident iudaica; si stiti ca exista un anumit panteism iudaic aini Cabala, a carei fundamentala afirmatiune este: omul isi este suficient sie insusi pentru a se mantui. Vasazica, omul n-are nevoie de nici un Dumnezeu pentru ca sa se mantuiasca. Vasazica, in cadrul acestor teorii, cari sunt de cel mai mare interes, cunoasterea lor este de cel mai mare interes pentru intelegerea evolutiei religioase si spirituale a Europei de Apus, in cadrul acestor teorii punctul de plecare al lui Simmel este per¬fect acceptabil, dar in cadrul acestor teorii, nu in cadrul logic, nici in cadrul realitatii. 3. Dar nu numai Simmel sustine un asemenea punct de vedere; protestantismul
insusi nu este deloc deosebit, si o sa va spun imediat de ce. Luther a
emis un fel de dogma. Dupa dogma aceasta, siguranta credintei si siguranta mantuirei
preced oarecum in procesul religios adevarata credinta si ade¬varata
mantuire. Si siguranta este, in materie de religiune, act sufletesc,
traire proprie; adica, in materie de religie, este continut obiectiv existenta
in afara de mine. 4. Vasazica, vedeti care este cheia pozitiei care spune: exista un act religios,
dar actul acesta religios are un caracter pur imanent. Vasazica, in procesul religios, dupa aceasta metoda, trebuie sa ajungem la concluziunea ca daca exista in adevar un proces religios si daca acest proces presupune in adevar doi termeni, adica individul care traieste actul religios si divinitatea care este in afara, daca exista vasazica acest al doilea termen, este de natura obiectiva. Vasazica, exista si o determinare obiectiva a actului religios; si anume, determinarea obiectiva a actului reli¬gios consta in afirmarea aceasta precisa ca orice act religios are doi termeni: unul subiectiv, omenesc, altul in afara de om, transcendent omului, care este insasi divinitatea. Dar divinitatea nu este mijlocul pentru viata noastra sufleteasca religioasa, ci divinitatea este scop, adica punct catre care se indreapta, se orienteaza viata noastra religioasa si in a carei ajungere sfarseste aceasta viata. Dar inseamna propriu-zis ca determinarea aceasta obiectiva a actului religios face inutila determinarea imanenta a lui? Evident ca nu. Nu, pentru ca, deo¬camdata, ce am facut? Am stabilit cei doi poli ai actului religios. Ne ramane, insa - in teoria aceasta a actului religios -, sa constatam, sa cercetam ce sunt acesti doi poli; unul dintre ei, divinitatea, intrucat constituie miezul conceptiunii pe care noi, cu ajutorul religiunii, ne-o facem despre existenta, nu poate sa fie tratata in prima grupa mare de probleme. Ea intra in asa-numita metafizica a actului religios care este in adevar imanent. Vasazica, dupa ce am stabilit catre ce se indreapta acest proces, trebuie sa cercetam acum in ce consta propriu-zis acest proces - cercetarea imanenta, dupa cum va spuneam. Si determinarea imanenta a actului religios, si determinarea actului religios in ceea ce are el imanent, cum va spuneam si in prelegerea trecuta, poate sa alunece foarte usor in psihologie. Adica, noi nu vom face decat psihologie daca vom dovedi ca omenirea traieste in adevar actul religios. Chiar daca am dovedi ca de facto toti oamenii traiesc actul religios, inca nu iesim afara din aceste fapte. Ca sa iesim din aceasta categorie de fapte cari nu pot sa ne intereseze aci pentru motivele aratate, trebuie sa dovedim altceva; anume, ca actul religios face parte constitu¬tivaa*16i din structura generala a omului. Caci daca nu aratam lucrul acesta, ca anume actul religios este constituent in om, atunci evident ca vom avea de-a face totdeauna cu contingente. Dovedim ca in adevar toti oamenii au viata religioasa; dar cu aceasta nu am dovedit ca toti oamenii, necesarmente, trebuie sa aiba viata religioasa; se poate ca maine-poimaine sa se iveasca un om care sa nu aiba viata religioasa. Cu aceasta fac o afirmare care nu insemneaza nici mai mult nici mai putin decat ca, nece¬sarmente, orice om are viata religioasa, care s-ar parea ca vine in contradictie cu o anumita atitudine a mea din alti ani, care spunea cam asa: „Doamne! Cutare proces, ori il ai, ori nu-l ai. Daca nu-l ai, nu poti sa ajungi la nimic!" Veti vedea, in desfasurarea temei acesteia, ca contradictie nu exista intre punctul acela de vedere si afirmatiunea aceasta, care este de natura sistematica si generala. |
||||||
![]() |
||||||
![]() |
||||||
|
||||||
|
||||||
Copyright© 2005 - 2024 | Trimite document | Harta site | Adauga in favorite |
![]() |
|